-28

zde věci vedlejší. Jediný z našich mistrů, geniální Fr. Z. Skuherský, vyhybal se názorům těm, což ve skladbách jmenovaných (zejména ve větách liomofonnícli) neradi postrádáme.
Každý praktický funkcionář církevní přisvědči, že mnoho dosáhnouti nelze s krátkými motivy a úsečnými větami při zpracování širokého rozvedení vy-žadujících vět církevního textu.
Pokorné, ale zároveň radostně z úst vykoupených znějící »Kyrie eleison«. Slavné, na slovní gradace bohaté trojdílné »Gloria«. Vypravující, symbolický text »Credo«. Zbožné, pokorné, tajupiné, ne však ariosní »Et incarnatus est«. Vítězné » Et resurrexit«, v němž obyčejně mladí skladatelé moderní nedovedou symbolické líčení spojiti s tonem vypravujícím. Taktéž postup trojnásobného »Sanctus« až ku »Hosanna in excelsis«. _-fit působí zde živel diatonický nebo chromaticÍ:o - diatonický či prostředky jakékoliv, rozčlánkování myšlének bez ohledu na celistvost textu působiti zde nemůže. Zádné světské rythmy, žádný dramatický vzlet nemohou oditi tato slova lépe, než čistá zbožná vroucí nálada duševní. Jistý estetik vyslovil se, že jen ona hudba v souladu s posvátným výkonem nalézá se, která budí dojmy svatopostni. Ne každý, kdo dobrou píseň, valčík, symfonii nebo operu napsati dovedl, dovede současně vládnouti tímto inate ri alem.
Rovněž pravdou není pravidlo: »Jedná prý se ne o uměleckou jistou zaokrouhlenou formu, ale o jisté ustálené zvyky.« Již z té příčiny není výtka tato správnou, poněvadž každý ze známých cirkevnich skladatelů něco jiného z formy té vytvořil, čemuž porozuměti může pouze praktický odborník.
Realismus zatlačil na poli snaženi uměleckého ve všem idealismus. Realistický kultus pomáhá sobě často drastickými výtvory a staví tyto za vzor tam,

kam nejméně se hodi — do chrámu. Když klidí úsměšek plody jako jsou Wittova »Septimi toni«, v jejíž program za-tahají i Missa »Salve Regina« a téhož mistra »Jonici toni < neb Mittererovy významné plody co výtečné učivo pro vyjádi•ení myšlénky ve smyslu církevním — nikoliv však zastara'ým —, nemohu jinak souditi, než že umělecké porozumění zmizelo již docela a hledí zastříti se nedostatek ten otázkou — národnostní —.
Staré polyfonie se bojíme, ale před novou homofonií a chromatikou skláníme šíji. Nebudtež řádky tyto vykládány v ten smysl, jako bychom byli snad stranníky t. j. nepřátely systému liarmonického doby pokroku. Nutné jest pouze, aby budoucí umělci na základě důkladného praktického studia přispůsobiti hleděli přesné názory o hudbě církevní k vymoženostem doby nové. Le úkol ten snadným není, dokázati bylo účelem stati llI., a přesvědčili se o tom zajisté všichni, kdo bedlivě prohlédli skladby »co církevní« v době nejnovější vzniklé vzhledem k jich hodnotě církevní a jich technickému ovládání.
Svatou povinností naší jest podporovati produkci domácí, avšak učme se tam, kde učiti se ještě můžeme a musíme.
Nemístnou nebude též poznámka, že velkoměstské poměry Prahy vzhledem k hudbě církevní, kde však této prostředků větší měrou ubývá než přibývá, nevyrovnají se poměrům ostatních krajských měst, kde sily se soustředují. My v Praze začínáme stále znova. Snad až obrodí se život velkoměstský, obrodí se také umění pinou měrou, tak aby v prvé řadě prostředků neubývalo. Vina však nespadá nikdy na činné umělce-funkcionáře, a tak zvaná »kritika« má-li správnou býti, musí stále ještě počítati s poměry panujícími, ona má býti rádcem a ne zrádcem.

Obecná jednota Cyrillská.

VÝROČNÍ ZPRÁVY ZA ROK 1897. Arcidiecése Pražská.
Cyrillská Jednota křižovnická v Praze.	křižovnické za dobu od založení jejího (5. li-První výroční zpráva Cyrillské jednoty 1 stopadu r. 1896) do 31. prosince r. 1897, podána