?% —

ností a duchovní příbuzností se zpěvem chorálním vykázati se může.
Uvážíme-li ale, jak nedostatečné jsou hmotné prostředky, kterými tento obor umění hudebuílio na mnoze vládnouti musí, k tomu pak ještě jaké opatrnosti třeba pí-i volbě skladby moderní, kterou provésti hodláme na kůru chrámovém, dospějeme k náhledu, jalo nesnadným úlcolem jest býti vládcem hůru. K tomu nestačí přečísti několik partitur nebo řadu spisů sebe dílkladnějšfclt. lde právo promluviti o věci má pouze osoba, která dobrým základním studiem a mnolioletou prací vykázati se může. Mnohá skladba uevynilcá snad volbou duchapiných prostředků, práce její hudební však i n á-t a d a jest skutečně takovou, že maoliou skladbu klassicl.ou mnoliokráte nahradí na kůru chrámovém. Poněvadž základní myšlénka každé skladby náladu stanoví, přimlouvám se rozhodně, aby ve skladbě církevní neužívalo se IIlot1VÚ proskribovaných. Nehledáme ve skladbě ten či onen zvláštní obrat nebo akord, církevnost nesídlí v diatonice neb chromatice jedině, ale v náladě skladby samé.
Oprávněnou cení výtka, že směr ob-rodný, jinak vítaný a záslužný zanevřel na všecky nové prostředky lludební. Spíše místuou byla by poznámka, že moderní ony prostředky pi•ispůsobeny nejsou namnoze hudbě církevní.
O úpravě prosti•edicíl liudebnícii na poli hudby církevní možno pouze poučiti se ze skladeb starol.lasické doby Yalestriuské. V prvé řadě, pokud slovy vy-líčiti lze, padá zde na váhu jedno 1 itost práce hudební. Jedno vyplývá z druhého. Všecky sílčastněué hlasy navzájem podávají sobě slova církevní, at děje se tak v práci polyfonní nebo homofonní, nikde nevidíte chvatného odbývání textů sebe delších.
Význam slabik přízvučných podporován jest proudem melismatických skupin tonových a zamezuje opakování slov. Namnoze stoupá věta luldební dle významu slov účinnou gradací v některém lilase nebo ve všech sílčastněných. Po motivech krátkých, úsečuýcli není nikde aui stopy.
Příčina, proč skladby ty působí jako živoucí ornameatil.a, nespočívá jedině v převládající diatonice, ale v uhlazenosti práce samé, v umírněnosti zacházení s textem církevním a v celkové náladě jednolitých vět.

Samozřejmo jest, že »Crucitixus á la Lotti, nebo núi á la »Papae Marcelli« nikdo dnes psáti nebude ani nenapíše. Ale tak jako naučili se skladatelé novodobých děl vokálních od mistrů starých zásadě, že více stejných závěrů za sebou mdle působí, tak jako osvojili sobě barokní nepěkný ochetus (t. j. trhání slov), naučí se i zacházeti s textem církevním, obrátí-li k tomuto nejpřednějšimu činiteli veškerou pozornost hudebně-deklamatoruí.
Pravidla žádná stavěti nelne. Fantasie skladatelova razí sobě sama cestu. V uspořádání testu církevního leží však nedotlznutelný zálcon.
Úkolem skladatele jest, aby myšlénku hudební za ílčelem aby působila, v pravý čas a na pravém místě uvedl. Poněvadž pak slovo jest víldcem myšlének, slovo vyžadující roucha iiucíebního třeba jednocluciiého ale v každém oliledu prostého titěrnosti a světáctví, máme zkušenosti, že skladba menšího obsaliu hudebníiio mnohdy větší má cenu než bohatě vyšiiořená skladba s textem rozháraně v hudbu vsunutým, nebo dokonce skladba upravená z motivu ze světské liudbv příliš známých.')
Podotknutí, že jednoduchá skladba dobře zpívaná více prospěje než kterákoliv skladba s jménem iaasil.a, který na jiném poli s ílspěchem pracoval, nalezne i zde místa. Netřeba snad zvlášt uváděti doklad, že kdyby rozkazů stávalo, aby všude provozovaly se skladby velikolepé, efektní, octla by se Hudba cirl.evni na témž scestí, kde dříve byla. Úpadek nezavinil velenadaný Fiilirer, aui Schiedermayer, Biihler, ani Ldokoliv jiný, jak myhiě se nám rozumí, ale úpadku příčinou byla doba nepříznivá, doba toužící po efektu, ku kterémuž nedostávalo se prostředků hmotných i mravních Novým jest to dokladem, že potřebujeme nejen všestranně a dilkladuě odborně vzdělaných i prakticky zkušeuýcli funkcionářů kůru chrámovýcli, ale též dostatečných prosti-edků hmotných.
Ve skladbách svrchu jmenovaných našich i cizícli skladatelů na kůrech našicli zdomácnělých srostla fantasie s významem slova. Na prvý pohled poznáte, že studium mistrů doby, kdy hudba církevní v rozkvětu se nacházela, nebylo
Výtka, že někdo psal skladbu v slohu diatonickém po spůsobu starých, jest nemístnou. Měl snad týž skladatel psáti po spůsobu scény podloudníků z operu ,Carmenp nebo pod.?