— 25 —

anYe lucife - - rum ge-nu -i	te.
nebo:	votum	in Je-ru - sa -lem.
Prospějí v této věci ovšem pravidla Nepřízvučná po přízvučné následující zpívá se na stejném tonu s přízvučnou, nepřesahuje-li interval sekundy; jinak se nepřízvučná zpívá tonem násled u j í c í m, jehož krásné toho příklady máme, jalo připomíná H a b e r 1, v officielních lcniliách provedeny :
De-o	grá-ti - as.	Vírgi -. ni.
Jak dojemný je zpěv žalmů, když celý sbor pěvcii jako jedněmi ústy stejně vystupuje a sestupuje ; jak ohyzdný však je, když pěvci v této příčině od sebe se odcházejí ! Nedalo by se v této příčině dojíti jednoty? Snad by přece bylo lze vydati obyčejnější žalmy v sešitě s rozdělenými pod melodií slabikami ! Snad by práce taková mohla vyjíti za řízení slavné »Obecné jednoty Cyrillské«. Náklad za ni by nebyl tak ohromný, že by ho nebylo lze (snad subskripcí zaručiti a pak) zapraviti, zvláště, uváži-li se, jak mnoho by se takovou prací k oslavě Boží přispělo !
Ještě v jiné přičině by byla žádoucí shoda v psalmodii. Jak známo, připadají často v některých žalmových tonech dvě neb více not na jednu slabiku. Smíme je někdy rozděliti či ne ? H a b e r 1 sta-noví jenom, že 3. a 4. nota od konce při finale i. tonu VI. musí zůstati spojeny nad jednou slabikou.L toho bych soudil, že ostatní skupiny not lze rozdělovati ; ale že v této příčině dosud není stejného názoru, může se každý pře-svědčiti už, když se několilceří zpěváci sejdou na poliřeb a zpívají »de profundis«, jedni zpívají:

de profundis ... ad te Du - mi - ne jiní

de profundis ... ad te Doo - mi-ne atd.
I v té příčině tedy je shoda veležádoucí, a bylo by jí možno týmž způsobem, jak svrchu o mediaci a finale řečeno, dojíti. Tolik uznávám za palčivou otázku v psalmodii.

Co se r e c i t a c e týče, dovolte slovo toto :
Velmi často se nyní recituje s průvodem varhan. V té příčině myslím, že dvou věcí třeba dbáti:
i. aby byl průvod co nejjednodušší, 2. aby se varhaník naprosto řídil rythmem recitujícího zpěváka.
Co se prvního týče, sezná každý, že tuze složitý průvod recitujícího zpěváka mate a mine se svým účelem.
Co se druhého týká, nemohu pochopiti, kterak by se shodl varhaníkc recitujícího provázející, když by každý jiným rythmem postupoval.
I divím se v té příčině pravidlu, které napsal S c li i 1 d k n e c h t ve svých »Recitations-Kadenzen. »V a r h a n í k n e c h t bez oliledu na rythmus zpěváka recitujícího hraje svou pořád dále rytlimem svým; jenom dbej, abys s recitujícím zároveň skon-čil!
DIá-li býti průvod recitace esthetický, musí se rythmus jeho říditi rytlimem recitace; hlavně pak jest dbáti, by se ve průvodu nezačínal nový akkord význačný na lehkou nepřízvučnou slabiku recitace.
Hlavní pravidla deklamace chorálu týkají se většinou i ostatního zpěvu latinského, a netřeba mi ve práci této, kde dbám hlavně deklamace jako umění zpěvákově, jiných ovšem předůležitýcli pravidel týkajících se deklamace jako umění skladatelova vykládati.
Z téže příčiny nebudu se šířiti o deklamaci hudební české, jenom odporučuji v této příčině pojednání 1:1 i š k y Krásnohorské v Hudebních li-s t e c h z r. 1871 a rozpravu O t. H ostinského »O české deklamaci hudební«, Praha, 1885. Ale přece se nemohu nezmíniti o věci, která mně velmi na srdci leží.
Každý jazyk má s v é h o ducha, s v o u povahu, s v é zvláštnosti. Zvláštní a pod-statnou vlastností našeho milého jazyka českého je pravidlo: H l a v n í přízvuk každého slova je na p r v n í jeho slabice. Této vlastnosti musí dbáti skladatel Hudební, chce-li, by jeho skladby byly české a on skladatelem českým.
A přece se u nás tohoto pravidla na mnoze nedbá. Nechci rozebírati skladeb jednotlivých zevrubně aniž mně úkol tento připadá, když jsem sobě vlastně vytkl, mluviti o deklamaci jakožto umění zpěvákově. ale přece se nemohu zdržeti,