23
Ještě jeden krásný příklad budiž tu dovoleno uvésti. Pozorujme slavné ,1 te missa est«:
------------‑
	I.	Il.	III.
	i - - - - te	c	c	c_—	e-- -	~Íis-sa ést.

Dělí se ve tři clíly; druhý díl je úpině shodný s prvním; třetí díl je oba při-měřeně zakončuje. Ale první dva díly se dají opět rozděliti každý ve dvě části, talc že první části navzájem i drulié části navzájem sobě se rovnají. Lze pak celé to —I t e m i s s a e s t.< přirovnati ku s 1 o c e, skládající se ze dvou úpině stejnýclt ř á-d e l;, rozdělených cesurou a z v e r š i k u z á v ě r e č n é li o. Lze je také přirovnati k souvětí, jehož předvětí se ve dvě části dělí a zal~ončeno jest přiměřeným závětím. Tak by i básník i i-ečník našel sobě pi-íbuzné krásy, na jecliném »I t e missa est«.
Tak<,vé rozdělení melodií chorálních napomáhá velice ku jasné a srozumitelné jich deklamaci ve přirozeném a příjemném rythmu. Stojiž tu aspoň jeden ještě příl;laci. V obřadu předepsaném pro konsekraci kostela je v antifoně »S u b a 1-t a r e ll e U, ]derou biskup zanotí zavíraje sepulchrum na oltáři tal.é místo :
--E E
Y
ve 	stro - - - rum.
Kdo si pozorněji místa toho povšimne, pozná záliv, třeba na první pohled podle tisku noty jinak k sobě patřiti se zdály, že skupina prvních i S not se skládá ze 3 menších skupin po 5 notách o úpině stejné melodii, ovšem vždy o jeden stu-peň nižší. Clioralista, který prostudoval antifonu tuto, zajisté docela jinak, jasněji totiž a srozumitelněji, přirozeněji a pří-jemněji zazpívá místo toto, než-li choralista, který nedbaje rozdělení toho antifonu ?S ti b a 1 t a r e ll e i,< zkrátka »od-zpívá«.
Pravím-li však, že choralista, který tu antifonu prostudoval, j a s n ě j i ji zazpivá, nemíním slovem j a sně j i, že by snad choralista skupiny 5-notové od sebe odlučoval, na každou zvláště znova dechu nabiraje ; nýbrž, pravím-li j a sně j i, mí-ním, že choralista jsa dobře pamětliv rozdělení toho, j e d i n ý m decllem sice c e 1 o n skupinu t 5-notovou vyzpívá, ale přece p o n ě k u d přízvukem zdůrazní

počátečni tony každé z těch 3 skupin a tím nepatrným přízvukem a cl irazem je od sebe odliší. Vždyt dobrý choralista nezaneclbá pravidla, které předpisuje v cliorálu
J) každé slovo, pokud jeli mo2no, celé jediným decli em vyzpívati a neroztrhovati.
Jakož jsme v odstavci tomto vid li, chorální melodie bývají velmi symn7etricky složeny a prozíravý a pilný pozorovatel chorálu nalezne v něm mnoho anniollo příkladů krásnésymmetrie, jakož ukázali opat I' o t h i e r' j (P. K i e n l e), Jausseus,2) \Vagner;') a Llloum e au.i) Ale i tu jest se přílišnostem vy-hýbati. Do krajnosti zajisté zabíhá, kdož první část melodie P a t e r n o s t e r rozděluje ve články, které jsou lz sobě navzájern v poměrech 4:6; 5:5; 4:5; 2:6; 5 : 5 a chtěl by i toto rozčlánkování při-čísti na vrub zákonu aestiictil:y..')
Jako však lze lehkým přízvukem vy-značiti a srozumitelněji přednésti melodie chorální ze symmetrickýcli článků složené, tak lze delší neumy vůbec připadným lehkým přízvukem jasnějšími a srozumitelnějšími učiniti. Stává se totiž při d 1 o u li ý c 11 neumácll, nadepsaných nad jedinou mezislovnou slabikou, že samohláska té slabiky na konec neumy jakoby už zanikala aneb dokonce už tak nejasně zní, že se tím slovo roztrhne a text chorálu nesrozumitelností zal]alí. Aby se nesnázi této odpomohlo, jest velmi dobré poslední ton neumy týmž dechem sice zazpívati, ale samohlásku té slabiky slabým přízvukem jakoby opa-kovati. Na přllclad si všimněme nahoře uvedeného slova z obřadu picdepsanélio pro konsekraci kostela : v e s t r o r u m—když se na poslední ton neum}- nade-psané nad slabiku - s t r o - tedy na a samohláska o velmi z lenka jakoby opa‑
HDer Gregc>rianische Choralu, Tourav, 1881.
2j rLe Rhvthme du Chant Grégorien<, 1891.
,i rinfiihrung in die Gregorianischen Me-Ir>dien«, 1895.
^j > Rhvthme, esécution et accomhagnement du Chant Grégorien,<, 1892.
Sr. M u s. S a c. r. 1896, č. 11., str. 12?,.