— 2I

clo konce 3. století, n o v á pak od 3. sto-letí se vzmáhala, až starou zapudila. Ve staré latině měla každá slabika přesně vyměřenu délku svou; jedna byla dlouhá, jiná krátká a ještě jiná prostřední; každé slovo mělo svůj přízvuk; přízvučná slabika, at byla dlouhá či krátká, se pro-nášela povýšeným zpěvným zvukem: ale pouze pro přízvuk se přízvučka ne-prodlužovala. Praví vzdělaní Římané velmi jemně rozlišovali krátké slabiky ode dlouhých, přízvučné od nepřízvučných a tak zněla řeč jejich jako krásný milými změnami protkaný zpěv. Než méně vzdělaným Rimanům na předměstích a na venkově se zdálo tak ítzkostlivé rozlišováni dlouhých od krátkých příliš titěrným býti; oni dbali hlavně slabik příavučuých. A když ve 3. a hlavně ve 4. století cizí národové území římské opanovali a jazyk latinský přijali, všímali si také lilavuě slabik přízvučných, ba oni už víibec nedbali clélkv slabik ve staré latině předepsané, nýbrž pravidlem přízvučnou slabiku zároveti prodluž o v a 1 i, tak že této nové latině NIarius V i c t o r i n u s, latinský gramatik 4. sto-letí, stanoví pravidlo: »Arsis est elatio t e m p o r i s, sofii, vocis; thesis depositio et quaedam coutractio syllabarum« čili po česku: »Přízvuk je prodloužení d o b y, zvýšení tonu (ovšem jenom v řeči ne v melodickém zpěvu) a sesíleni hlasu.« *) Pravidla pak staré latiny o dlouhých a krátkých slabikách v nové latině jen potud si všímali, pokud ve vice než dvou-slabičných slovech jimi určovali místo přízvuku. Ostatek pak se napořád slabika přízvučná prodlužovala a ostatní slabiky-téhož slova se zkracovaly, lléll:a pří-zvučné slabiky n e b y l a ovšem pro všecky přízvučné absolutně stejna, nýbrž pří-zvučná slabika byla r e 1 a t i v n ě k ostatním slabikám svého slova d e 1 š í. Když pak ve století 6. R e li o ř Veliký své melodie skládal, byla už tato nová latina úpině zdomácněla a opanovala ve smýšlení a názorech Rímanů tak, že R e h o ř i co do přízvuku i co do délky slabik musil se říditi jejími pravidly.
Už tato okolnost zrazuje od nové deklamace chorálu. Ale mimo to jsou i jiné závažné dávody, které proti ní svědčí:
a) Nová škola clice, by se v chorálu žádný ton neprodlužoval, čili stanoví, by všecky stejně dlouho trvaly; je to

tak, jak dobrý znalec a přítel cltorálu humoristicky praví: »S o c i a 1 i s m u s v e zpěeě. Rovnost beze svobody.«*)
~) Nová škola podržela trojí druh not: longa, brevis a semibrevis nazvaných. K čemu však ho podržela, když přece zakazuje, by žádná' ton se neprodlužoval a tím stanoví pro všecky tony trvání stejné?
-,) Nová škola tvrdí : R y t h m u s chorálový budiž volný jako proud svaté výmluvnosti bez překážky plynoucí. A plyne skutečně ten nový chorál tak bez pi ckážky, když se mu stanoví hráz tím, že se přikazuje, by všecky tony stejně dlouho trvaly a žádný onic delší ani kratší nebyl, než druhý ?
b) Nová škola zakazuje, by se nedbalo délky not, sice že by se chorál stal zpěvem moderním v takty rozděl e-n ý m. I tážeme se: Co se vice kloní k taktovanému chorálu? Melodie, jejichž noty sice jsou r ii z n ě d l o u h y, ale tak že ráznost této jejich délky není mate-maticky pravidelna : či melodie, jejiž všechny noty jsou stejně dlouhé čili podle určitějšího výměru jeclnoho z přívrženců nové školy samé noty č t v r-t o v é? Jak jednotvárnv byly by melodie složené ze samých tonů čtvrtových ! Zdaž takové melodie neznázortiují tikání ký-vadla hodinového ? Zdaž se právem takové theorii neposmívá kdosi veršíkem:
Post multum tictac Obierunt Jacob et Isaac?
Zdaž není lepší theorie, která se v praksi sko ro všude pro vádí, podle níž se s authentickým vydáním knih liturgických rozlišuji 1 o n g a, b r e v i s a s e m i b r e v i s, třeba se jim nepřipisoval vzájemný poměr jako i
Ovšem nepopíráme, že někdo z ascetických úmyslů může libovolně chorál zpívati, ba — jakož se skutečně událo — i melodie chorální úpině pominouti a celý na pi-. mešní text chorálu na jednom jediném hlubokém tonu recitovati. Ale co tomu onomu je prostřcdkem na do-saženou ascetického účelu, to se přece nesmí vnucovati a vystavovati jako vzor zpěvu chorálního, odpovídající jedině duchu a předpisům církve všeobecné.
Chceme se tedy přidržeti chorálu liturgickými knihami církví všeobecnou úředně zavedeného; chceme pak i v praksi rozlišovati trojí druh tonu co do délky

*~ Ib. 26.	*) Ib. str. 37.