— 20 —

iVInozí Cyrillisté ovšem, lilavně na venkově, neumějí latinsky a nemají ani kdy, by se naučili významu jednotlivých slov chorálu. Od nicli tedy nelze požadovati, by každému slovu v cliorálu rozuměli. Ale čeho nelze žádati od nich, toho se právem dámáháme u cvičitele a řiditele jejich, jenž má býti duší sboru choralistův. Jako duše tělem hýbe, tak cvičitel a řiditel hýbe celým sborem. Ovšem třeba už při cvičení celkový význam a povahu textu vyložiti, a na význačnější místa zvláště opět a opět upozorliovati, i co znamenají i jalo pině melodií obsah jejich jest vystižen, aby pak při produkci zpěváci s tím větší pozorností a pi-iměřenější náladou zpívali a zpěvem náladu svou na posluchače přenášeli. Cvičiti a cvičiti je tu pravidlem a požadavkem předůležitým. A jak často se proti tomuto pravidlu hřešívá, jak často tento nejoprávněnější požadavek řádné deklamace se opomijí! Jalc často se stává, že choralista p o p r v é spatří text i melodii teprve, když se »dostavil« na služby Boží, při kterých už má přiměřenou náladu v posluchačích vzbuditi ! Vzbudí ji ? To by m u s i 1 míti moc, zázraky konati. Jalto při ostatní hudbě, tak zvláště při chorálu je nad míru důležito neúnavné cvičení. N i k d o se neodvažuj ve chrámu Páně zpívati chorálu, dokud jsi ho ř á d n ě n e n a c v i č i l. Srovnáváte-li se, velectění pánové, se zásadou touto? Doufám, že ano. A zajisté nebudete ani proti jiné zásadč : Není-li c h o r á 1 t a k nacvičen, jak podle požadavku řádné deklamace nacvičen býti má, necllt se ani při službách Božích nezpívá, neclit ustoupí raději písni lidové, z pina srdce i lircila pobožných věřících mohutným proudem až k nebesům pronikající.
Neumí-li však lid zpěvu, písně obřadu církevnímu přiměi-ené, at se text přede-psaný jednoduše přečte nebo recituje; neroznítí-li shromážděných věřících v při-měřenou náladu, aspoli se jim tal; Ne-zprotiví, jako to divé hulákání, jaké slyšeti, kdykoli na místo předepsaného textu zpěváci text zkomolený přednášejí a melodie ne cliorálu církevního, nýbrž své, jak jim právě na jazyk přicházejí, ze sebe vyrážejí
O chorálu mnozí ani slyšeti nechtějí. Proč? S jistotou mohu říci, že ne proto, jakoby chorál byl sám v sobě ničemný,

nýbrž proto, íe na mnoze pro nedostatek cviku a píle byl ničemně přednášen. Má-li však cvičitel chorál řádně liacvičiti a cleklamovati, jest mu mimo jasnou výslovnost lilásek a textu clioráluího a mimo dokonalou znalost obsahu jeho
ď) dbáti přízvuku a trvání délky slabik. Znám je zajisté, velectčnípánové, spor, která` v této věci nastal a trvá do dneška. Ale nebude snad od místa při této palčivé otázce se zdržeti. Je tedy spor mezi dvěma stranami. Jedni (benediktiui ze Solesmes a emauzšti) stanoví, že p ří-LvuCna s labika se nesmí prodluž o v a t i( opat Pothier), nýbrž důsledně všec]<y tony musí býti stejně d l o u h y (Y. Kienle). Jiní pak stojí na tom, aby se přizvučná slabika ise svým tonem prodlužov ala (ceciliáni, ]c nimž se klaní Jesuité, P. Gietmann.)
' e takový spor nesměřuje nikterak proti autoritě Církve svaté, patrno odtud, že Církev svatá předkládajíc nám authentické knihy nic jinélio nám neporoučí, co by se deklamace chorálu týkalo, než, abychom z těcli knih d ů s t oj n ě zpívali.
Y. K i e n 1 e tedy následuj e opata Y o-t li i e r a stanoví tyto dvě věty:
» V š e c li n y- tony v chorálu jsou s o b ě r o v n y, totiž lcrátl:y ... Tou za tonem budiž zpíván stejně dlouho, krátkým pevným a netáhlým zvukem.«
„Ve slabilcovém zpěvu převládá p říz v u č n á deklamace textu. Ale tento přízvuk se nikterak nesmí vyjadřovati táhlejším, prodlouženým tonem.«*)
Už napřed podotýkáni, že nepi-eji přílišnému, nepřirozenému prodlužování přízvučné slabiky; ale kdyby se přízvučná slabika nikterak neměla prodlužovati, pak by musily také všecky tony stejně dloulio trvati a tím by se zpěv stal nad míru jednotvárným a loudavým.
Pravidlo ode všech uznané jest: Zpívej cliorál, jalo mluvíš! Nuže řidme se tímto pravidlem důslecíuě. ;Mluvíme-li, ani sobě nejsme vědomi, že jednyslabilcy vyšším tonem pronášíme, než druhé; že některé slabiky prodluž u-j e m e nade druhé. Stává se tak, jakož se může každý přesvědčiti, v každé řeči podle ducha svélio, tedy i v latině podle ducha jejího.
Latinu jest rozeznávati dvojí: starou a novou. Stará kvetla za pozemského života Spasitele našeho a udržela se až
*) Srov. \I. P. >Ein freundsch. Streit ůber d. Vurtrag des Chorals- Strassbur~Z, Herder, 1H97. Str. 16.