lišovati třeba docela určitě hlavně <r od «. Casto se pi-ihází, že zpěváci vyslovují ]cde by měli n zpívati. I třeba upozorniti ua způsob, kterým se (r jasně vyslovuje: »Srozumitelné a jasné, pěkné <r,« dí Jindřich 1' e c li*), »vyžaduje dosti vysoké otvírání úst, však tím způsobem: že se vrchní čelist zvedá a(nikoliv spodní spouští, jako snad při jídle, kcíe hlavně brada se pohybuje); m í r a t o‑
h o t o o t e v i• e n í ú s t zavlSl ... teL na výšce tonu (čím vyšší ton, tím vyšší otvor úst) a mimo to i na tvaru a velikosti úst každého jednotlivce a nedá se tudíž přímo ustanoviti, neuškodí však zajisté: budou-li pi-ece vždy s v r c li n í od spodních z u b ú tak vzdáleny, bychom aspoň obyčejnou tužkou ponékud volně mezi nimi mohli pohybovati .. . Takřka nejclůležitějši věcí jest tu . . . sestavení a držení rtů. "Levnější (retní) otvor úst musí mít podobu ležatého ovalu (neb i podlouhlého čtverhranu) v tom způsobu: by koutky úst v ž d y byly otevřeny, cíále by svrchní zuby a ž p o o b a š p i č á k y byly spíše více než méně svrchním rtem (pyskem) n e p ř i k r y t y
i též aby svrcliní ret vi c e 1 é své šířce n i k cl e na svrchní zuby nepřiléhal (by zuby volným spoluotřásáuím zastávati mohly místo »resonatora«); spodní ret na způsob mělcicé, kypré trouby spodní zuby skoro docela přikrývá. K takovému sestavení úst nejlíp clopomáliá lehký, p ř i r o z e n ý úsměv.<, Takovým způsobem se zpívá jasné a; kdo ústa n e d o s t i o t v í r á, vyslovuje místo n spíše (,). Nělctei-í také cliybují, vyslovujíce místo n u. Jasné n zdaří se nejlépe, sblížíme-li rty tak, aby asi v místě pi•ed oběma špičáky lelice se dotýkaly; nejkrajnější koutky úst však jsou o něco pootevřenější a spodní ret ne tuze, nýbrž zlehka poodhrnutý.
Kdo nedosti sbližuje rty vyslovuje v místo rr. Kdo nedosti vztyčuje vpřed i vzhilru vrchní čelist vyslovuje i místo
Jako jest ohyzdno a řádné deklamaci na úkor zaměriování samohlásek na vzájem, talc jest protivno a odporno ku samohláskám (snad pro pohodlnější výslovnost!) přidávati souhlásku. Slyšel jsem Cyrillisty zpívati, jak následuje:

1 - ie - r,	we	Rn-6o	i,
1 íu(lební l.isty< Praha, 18 ; 1, str. 353. nn.

a hned dále :
llnm	~í-lie-hehe-ňo-he-he-helie-lre-he-he•lic - ne	ri,
a jak lirozně teprve ten poslední soud vylíčili, když ve slovo »judicare« dvanácteronásobné h a vložili! Snad potom ještě litovali, že v respousoriu »libera« není ještě nad samohláskou »u« nade-psána aspori tuctová řada not, aby si mohli pořádně zahučeti a posluchače rozplakati. Jak snadno lze takové oliyz(ly odkliditi, když se jenom v čas, lined při cvičení, na ošklivost jejich upozorní! llůležito tedy je dbáti správné výslovnosti netoliko jednotlivých slov, nýbrž i jeduotlivýcli samohlásek. Neméně důležito je, by:
<-) cvičitel i sbor jeho dobře p o r o z-uměli skladbě. Od cvičitele se tu právem požaduje, aby netoliko vi c e 1 lc n věděl smysl skladby, nýbrž aby i j e d n otlivým částem jalo testu tak melodie dobi-e rozuměl a ducha celé skladby i jednotlivých částí jejich v sebe pojal.
Kdož se v clioru modlívají brevíř, dají mi za pravdu, že ostatní členové choru, chtějí-li rozuměti tomu, co se čte, j e n o m p ř i t o m lektoru lekcí nepotřebují v brevíř hleděti, k t e r ý si dříve, než začal čísti, sám pro sebe lekci řádně přečetl a ve smysl její ba i jednotlivýcli jejicli význačnějších slov v n i Ic 1; nebot jen takový lektor čte srozumitelně, který obsahu lekce sám porozuměl. Nejinak jenom telidy rozumíme deklamované (sic neznámé) básni, přednáší-li ji, kdož ji napřed na-studoval, t. j. smysl jej{ i jednotlivých význačnějších míst pině pojal.
Rovněž tak se má věc i v hudbě. Jenom tomu zpěváku porozumíme, co zpívá, jen ten zpěvák nás clojme, který sám ráz skladby pochopil a obsah její ta]-, vycítil, že jest jí bezmála tak dojat, jako ji autor její sám dojat byl. Jen ten zpěvák posluchače dojme, lcterýž sáni dojat jest. INIá-li tedy zpěv až ]c srdci proniknouti, musí ze srdce plynouti. A účelem chorálu zajisté jest, aby posluchače bud ku chválám, nebo díkučinění, Bohu povinnému, pohnul, nebo ducha kajícného a prosebného v nicli vzbuzoval, zkrátka by do srdce posluciiačů pronikal. Nezbytno tedy jest, aby clioralista sám jím v srdci svém napřed byl náležitě proniknut a naladěn.