sbory vzrůsti, ale též nejjemnější okrasou jednoduché melodie býti může. — Zpčv sborový jest bud t. zv. homofonuí neb polyfonní. Uueu v tom záleží, že jeden hlas ve sboru, pravidelně soprán neb první tenor, jest jaksi virdcem všech ostatními, že jemu podřízeny jsou hlasy ostatní a onen první hlas asi tak doprovázejí, jako varhany jednohlasou píseň kostelní. Při zpěvu polyfonním má každý lilas svou téměř saurostatnou melodii, icterá s meloclienii ostatníci lilasů tak se proplítá, že spolu s nimi tam, kde vespolek se stýkají, příjemné souzvuky tvoří.
Do poclrobna jednotlivé druhy zpěvu sborovélio a solovélio líčiti dloulio by nás zdrželo a také celkem málo nám prospělo; lépe jest pěknou skladbu pěkně přednesenou slyšeti, než o ní sebe pěknější řeči vésti.
jen tuto poznámku ještě připojuji Verpěvu sborovém nemá vycvičený zpěvák takovou příležitost se vyznamenati jako ve zpěvu solovém; má ale za to ve zpěvu sborovém příležitost ukázati, žc dovede víc než se vyznamenati, že totiž dovede slcromným býti. Když před několika léty provozovaly se ve `v ídni o liudební a divadelní výstavě zápasy pěvců rozličných národů, přišlo tam z Hollanclska asi 3o zpěváku, z nichž každý tak dokonale ovládal svou írloliu, že snadno i solové zpěvy molil předtiášeti. Ale když zpíval ve sboru, tu přec každý tak podříditi dovedl svůj lilas zpěvu sborovému, že žádný nad jinélio nevynikal a př•cc také žádný v celku se neztrácel. Tím se stalo, že těch 30 zpěváků talc moliutný dovedli vytvořiti zpěv sborový, že se zdálo, jakoby jicli ne 3o, ale nejméně Ioo najednou zpívalo. — Ve sboru jest ušleclitilé skromnosti z dvojí příčiny třeba, předně proto, aby člen sboru, když časem mínění jelio s itsudkem zkušeného sbormistra se ne-srovnává, neválial přednost dáti myšléuce a vůli sbormistrově a za druhé proto, aby lido ve zpěvu více zkušen, dovedl i svůj lilas i svou lepší zručnost tak ovlácíati, by jej více těšilo, že ve sboru hlas jelio s ostatními lilasy v ladný celek splývá, než že lilasem a uměním nad jiné vyniká. Zkušený a zručný zpěvák má mimo to ve sboru příležitost nejednu prokázati ocliotu a službu slabším kollebirm svým, když hlasem svým je vede a šetrným laskavým způsobem na cliyby jejicli je upozorní. "Tak má

zpěv sborový mimo jiné půvaby, a krás}' i tu neocenitelnou vlastnost do sebe, že poskytuje piíležitost lcu vzájemnému zušlechtění povahy a ]cu vytříbení vkusu ne pouze uměleckého ale i společenského.
Po tomto povšechném pohledu ua divulcrásnou veleříši čaroděje zpěvu zbývá mi ku honci omluviti počátek, totiž teti podivný pohádkový název, kterým jsem přednášku svoji olilásil. Chtěljsem jednak --- přiznávám se k ošemetnému tomu ouskolcu -- přilákati do letošní valné liromady trochu více členu a posluchačů než jicli bylo vloni — a to se mi patrně podařilo — a za druhé chtěl jsem poliádkovým líčením říše zpěvu oživiti suchopárnou odpověd na otázku : Kolikerý jest zpěv? Nebo to jediné bylo mým účelem pokračovati v přednášce loňské, a jalco jsme tenkrát odpověcT hledali na otázku: Co jest zpěv? talc dnes objasniti jsem hleděl otázku: Kolikerý jest zpěv? Prostě a suše řečeno: Dvojí, bud přirozený neb umělý; obojí pak jest dle předmětu, který se opěvuje, bud ducliovní neb světský. Zpěv umělý jest nad to bud jedno- neb vicelilasý a tento bucí' homofonní neb polyfonní. Tot jest v krátkosti celý obsah dnešního mého povídání a roucho poliádkové bylo jen nepodařená jeho okrasa.
Něco pravdy na té pohádce ale snad přece bylo. Vždyt se říká: Není šprochu, aby nebylo pravdy trocliu. A ta špetka pravdy jest asi tahle: Co jest květ rostlinstvu, to jest zpěv naší řeči a našemu životu. Květ jen časem a jen na krátko nádherným rouchem svým odívá říši rostlinstva a podobně i zpěv není obyčejným, všedním rouchem řeči naší — tím jest přízvuk — ale abych tak řekl rouchem svátečním, slavnostním. "Zpěv mění aspoti na chvilku pozemské údolí v ráj a lidi ve tvory málo menší andělů a hlas lidský v řeč bytostí z nadpozemské říše. Kamkoliv pohlédne králevič zpěv, tam jakási sváteční nálada zmociiuje se duše liclské, tam jasní se ducli a prchají temné chmury každoclentiícli trudii a starostí, a mysl naše jako ten slcřivánel; vznáší se v hraje čistšího vzduchu a jasnějšího svitu, v modravý azur sluncem ozářené klenby nebeské. To platí zejména o zpěvu duchovním. Tento zpěv připomíná nám onen stálý ples, který ozývá se v blaženém sídle věčného míru a pokoje. A snad jest právě ta vloha a to přirozené nadání, že dovede člověk slova svá a modlitbu