ton, ale celá řada tonů). Všecky tyto a tisíceré jiné zkušenosti, jichž nabyl bystrý sluch ze zpěvu přirozeného, sestavil potom důvtip lidský v celou soustavu přemnohých pravidel a zál:opii hudebních a když potom zpíval a skládal, k těmto zákonům hleděl, těmi své na-dání řídil, dle těch úchvatné nápěvy a souzvuky svého nadšení spravoval. Ku zpěvu umělému jest tedy třeba známosti těchto pravidel hudebních a to nejen skladateli ale i zpěváku.
G tolio již druhý rozdíl mezi zpěvem přirozeným a umělým vvsvítá, totiž ten, že zpěv umělý není tak obecně přístupem jako zpěv přirozený. Nebo nemá každý příležitost poznati do podrobna aspoň některé z těch pravidel, bez kterých zpěv umělý obejíti se nemůže. Pravda, že pouhá známost těch pravidel nečiní ani ze skladatele ani ze zpěváka umělce a že v říši kráieviče zpěvu ne-stává se vynikajícím hodnostářem ten, kdo zákony hudební pouze zná, byt sebe podrobněji a dokonaleji. To by byl hudební učenec, nikoliv ale umělec. Mimo známost pravidel hudebních jest třeba zpěváku umělci přirozené vlohy a té vlohy náležitého a pilného cviku. Jako o každém umění, tak i o zpěvu platí, že jen cvikem zdokonaluje se piirozené na-dání. Bez cviku žádný umělec. Bez cviku není naděje státi se v říši zpěvu ani desátníkem, neřku-li setníkem nebo plukovníkem. -- Ale ani pouhý cvik k náležitému provedení skladby nestačí. Kdyby dovedl pěvec nejobtížnější řadu tonů vyzpívati dokonale, bez chyby, ale kdyby při tom zpíval, jak říkáme, bez ducha, bez procítění, bez oduševnění toho nápěvu a textu, který zpívá, nebyl by výkon jeho dílem opravclu uměleckým. Objasněme si to jiným uměním. Herec divadelní, chce-li podati hru správnou, musí vmysliti a taki•ka vžíti se do té osoby, kterou představuje, musí nám povaliu její a zpiisoby její sám na sobě znázorniti. Podobně třeba pěvci vmysliti a takřka vžíti se v tu náladu, která ovládala duši skladatele, když ten neb onen nápěv skládal a tou náladou oduševněn býti má zpěv právě tehdy, když se přednáší. To platí o umělém zpěvu světském i cíuchovním. Zpěv duchovní jest povahou svou modlitba a vyžaduje tudíž tytéž vlastnosti jako modlitba, tu-též vroucnost, srdečnost, pokoru, po-zornost a sebranost mysli jako modlitba, a to tím více, koná-li se na místě po

svátném a doprovází-li obět mše sv. aneb nějaký jiný úkon bohoslužebný. Zpěv duchovní jest podstatnou částí slavných služeb Božích a doplňuje tu službu, kterou kněz koná u oltái•e. Sbor pěvecký jest tudíž v kostele ve vyšším smyslu účastníkem oběti mše sv. než ostatní věřící. Sbor pěvecký jest v kostele jaksi zástupcem všech shromážčlěných tam i nepřítomnýcli osaduílců, jest jejich, abych talc řekl, vyslancem neb řečníkem před tváří Beránka Božího, na oltáři za nás se obětujícího. Sbor pěvecký za lid a místo lidu knězi odpovídá, na místě lidu v nadšeném clivalozpěvu »Sláva na výsostech Boliu« po-kračuje, na místě lidu víru svou radostně v »Credo« vyznává a za ni děkuje, na místě lidu s anděly »Svatý, svatý, svatý« prozpěvuje, na místě lidu přítomného po pozdvihování Syna Božího slovy: »Po-žehnaný, jenž přichází« vítá a pak při »Agnus llei« jej za smilování a za mír a pokoj, jehož svět dáti nemůže, třikrát vroucně prosí. Zpěvem sbor kostelní nejen sám se mocllí ale též posluchače k modlitbě a k takové povznešenosti mysli povzbuzuje, která modlitbě a pře-svaté oběti jest pi•iměřena. Z toho patrno, jal: pravdiva jsou slova: Kdo v kostele dobře zpívá, clvalcrát se modlí. Kdo ducha svého v tajemné proudy posvátného nadšení a srdečné zanícenosti po-noří, také jiné k vroucnosti rozehřeje a též po stránce umělecké účelu svého spíše dosáhne a požadavkům ]:raso-umným ku své i jiných radosti za dost učiní.
Třetí rozdíl mezi zpěvem přirozeným a um lým jest ten, že při zpěvu umělém nepovstává obyčejně text a nápěv zároveň, jako při zpěvu pi-irozeném, že tedy nebývá skladatel nápěvu zároveň básníkem, nýbrž že hudební umělec skládá nápěv obyčejně na slova cizí, že myšlénlcu, kterou někdo jiný v básni jen jaksi nakreslil, hudebně barvami okrašluje.
Jiný rozdíl mezi zpěvem přirozeným a umělým jest, že zpěv přirozený, jak jsme již slyšeli, jest obyčejně jednohlasý, umělý naproti tomu bud jedno- neb vícehlasý. Jsou také národní zpěvy někdy vícehlasé, na př. známé vánoční koledy drotarů aneb zpěvy alpských pastýřů, však více než dvouhlasé málo kdy bývají a souzvukem tercií obyčejně se spokojují Za to zpěv umělý přerozmanitým sestavením rozličných al:l:ordíi souzvučných i lichozvučných v molnitné