— 9 —

hudba zpěv doprovází. Ale i solový virtuos zpěvu umělého, nezpívá-li právě nějakou píseň taneční, na p . nějaký koncertuí valčík, nerad oduševněný před-nes svůj nccliává dusiti jednotvárným taktem a žádá právem od celého orkestru, aby ve vroucnějších passážícli řídil se orkestr dle zpěvu a ne zpěv dle orlcestru. A co se vícehlasého, sborového zpěvu týče, tam jest taktu ovšem, zejména při cvičeni, nevyhnutelně třeba, aby se jednotlivé různé hlasy na pří-slušných alťkordech shodly, ale když skladba již náležitě jest nacvičena, když sbor tak skladbě se naučil, že by ji každý jednotlivec bez mála z paměti zpívati dovedl, má i sbor propracovati se k přednesu skladby volnému, nenucenému, ne pouze taktem, ale více smyslem slova a dojmem, který text na duši činí, řízenému. Sami skladatelé na to rozličnými pokyny: acc.:lerando, ritenuto, ritardando a různými čísly metronomu či talctoměru poukazují, ovšem jen příbližně a nedokonale, nebo všecky odstíny duševního hnutí, jaké zpěv vy-žaduje, naznačiti nestačilo by ani sto znamének a pokynů tištěných.
Jeden zkušený sbormistr (a byl to P. T. p. předseda Obecné Jednoty Cyrillské sám) pravil mi jednou : Já taktuji skoro každý takt jinak dle rythmu a tempa, jaké vyžaduje duch skladby, textu i nápěvu. Yodmíukou takového přednesu ovšem jest, aby skladba byla tak důkladně nacvičena, by zpěváci více na sbormistra než do partesů hleděli a každý jelio pokyn vystihnouti se sna-žili i dovedli.
Po této odbočce o taktu všiměme si jen ještě jedné příbuznosti mezi chorálem a písní národní. »Píseň národní, praví Stecker v témž spise (str. 14S.) jest výrazem citů celého národa a nikoliv citů individuálních« — nikoliv citů jednotlivce. Co totiž vloženo clo písně ttároduí, vyrostlo jaksi z duše ne jednotlivého člověka, ale z duše všech příslušuíkit toho neb onoho národa, jest jaksi ohlasem toho, co oni všickni dle své národní povahy cítí a může naopak snadno zas vniknouti úo srdce jejich, tam se ujmouti a utkvěti. A podobně, zcela podobně jest chorál výrazem citů celé církve sv. a nikoliv citů individuálnícli, nikoliv citů jednotlivého křestaua, jest ozvěnou té vnitřní zbožnosti, která z povahy křestanské vyplývá a která jest a býti má majetkem všecli věřícícli.

Ale již čas, abychom obrátili zraky své na druhou část říše králevičovy, na rovněž rozsáhlý a nepřehledný obor zpěvu umělého. Ale jen na krátko; nebo vyznávám upřímně, že v těch končinách málo jsem pobyl a proto bych snadno v nich nejen sám zablouditi, ale i vele-ctěné posluchače do bludiště zavésti mohl. Spokojíme se tedy jen povšechným pohledem na čarovný kraj zpěvu umělého a několika rozdíly mezi zpěvem umělým a přirozeným.
Zpěv umělý podobá se ohromnému, uměle založenému a bedlivě pěstovanému parku, ve kterém v nesčíslných variacích střídají se důmyslně a vkusně založené lesíky, háje, stromořadí s nepočetnými skupinami a záhonky květin nejpestřejších barev, kde umělé vodotrysky svlažují bujnou zeleň pečlivě přistřižených trávníků, kde z uměle založených jezírek řinou se přes navalené balvany na chvilleu spuštěné vodopády a kde to vše spojuje a dělí zároveň nekonečná sít na pohled ledabylo spletených, ve skutečnosti ale přesně vyměřených sil-nic a cest, chodníků a stezek a bělostným pískem vysypaných pěšinek. — Bez podobenství řečeno: I zpěv umělý má nesčíslné výtvary podivuhodné rozmanitosti a krásy a zasahuje kouzlem svýnt do přerozličných oborů nejen života světského ale i duchovního. Od prosté, jednohlasé písně až k mohutným polyfonickým sborům jest nepřehledná stupnice rozličných tvarů zpěvného umění, liší se však tyto tvary od tvarů zpěvu přirozeného v nejedné příčině.
Yředně stářím. Zpěv umělý mladší jest zpěvu přirozeného. Postup byl asi tento: Přirozeným nadáním zpíval člověk nejprve takovou řadu vyšších a nižších tonů, která sluchu lahodí. Teprv později pozoroval, že jest jakýsi poměr mezi těmi ritzuými tony, že osmý tou v stupnici přirozené vyžaduje dvakrát tolik záchvěvíi čili vin zvukových ttež ton první, že v té pi-iroz~né stupnici střídají se tony celé s půltony, že tyto půltony mají v ní pevné, určité místo, že povaha celých tonů i jednotlivých půltonů není stejná, že možná sestaviti stupnici ze samých půltonů, že současné znění ne jakýchkoliv, ale jen jistých určitých tonu dává souzvuk libý a příjemný, že zárodek. tohoto souzvuku obsažen jest ve znění jednoho jediného tonu (což patrno nejlépe při znění velikého zvonu, v kterémžto znění ozývá se ne pouze jeden