touží, která ji sráží a k ouzlcostlivému, jediiotvárnému, clucliamornému počítání nutí, právě když křídla k volnému vzletu rozepíná. Jen v těch písních lidovýcli, které skládány byly k rozličným tancům národním a při těchto tancích také skutečně se zpívaly, má takt svou oprávněnost, poněvadž tanec jako i pochocl polrybuje se pohybem odměřeným a stejnoměrným. Ale v ostatnícli písnícli lidovýcli a zejmena v písnícli duchovních jest takt liolým nesmyslem. Písně ducliovní nebyly přec skládány k tanci neb k pochodu a neměly proto skutečně ve starých kancionalech žádného taktu; teprv novější vydavatelé získali sobě tu smutnou slávu, že ty naše překrásné zpěvy duchovní sešněrovali do moderního, duchaprázdného taktu, tak jako by při zpěvu žádného jiného duševního hnutí býti nesmělo než v hopkujícím taktu neb granátnickém pochodu.
Nechci tím říci, že by zpěv piirozený neměl žádného t. zv. tempa, že by se snad jinými slovy měly všecky slabiky stejně dlouze aneb stejně krátce zpívat, tot by pak vypadalo jako lclepáiií ve mlýně neb tluk kyvadla hodinového. "Zpěv přirozený má převelikou rozmanitost v délce a krátkosti slabik, tutéž bezmála rozmanitost, jakou má naše řeč pouze mluvená neb živé slovo, ale právě pro tuto rozmanitost nelze zpěv přirozený vtěsnati do přihrádek moderního, dobami určité délky vypiněného taktu. Naznačuje se také při zpěvu přirozeném tempo či trvání jednotlivých slabik rukou, ale ne těmi, abych tak řekl, kyvadlovými pohyby, které vyžaduje takt moderní, nýbrž pohyby co možná rozmanitými, jak toho vyžaduje zřetelná výslovnost textu, postup a seskupení tonů a vnitřní, ze smyslu zpívaného slova plynoucí vzrušení mysli.
Seznal jsem ne pouze z vlastní zkušenosti, ale i ze zkušenosti hudebně mnohem vzdělanějších zpěváků, jak byly ninolié z našich kostelních písní taktem znešvařeny, tak znešvařeny, že kdyby je člověk dle předepsanélio taktu jen trochu rychleji zpíval, byly by to hotové písně taneční. To přec nebyl úmysl nábožných skladatelů jejich. Jeden novější vydavatel zpěvníku kostelního (na Moravě) velikou vynaložil píli na přepracování celého textu všech písní, jež do sbírky své přijal, jen aby se shodoval text s taktem not; mohl si snadno de-vět desetin práce ušetřiti, kdyby byl

podle vzoru starých katicionalů takt jednoduše vynechal. Nebo cíle úsudku znalců v tě příčině na slovo vzatých ti-eba takt považovati za vetřelce do té části říše zpěvu, kterou zpěveni přirozeným, prostonárodním, lidovým nazýváme a dostal se tam zcela neoprávněným způsobem, ne dveřmi ale přes plot časomíry z druhé části kouzelné říše králevičovy, ze zpěvu umělého a sice za pomoci varhan a v průvodu hudby nástrojné. I do chorálního zpěvu začal se vtírati a to od té doby, když začali noty chorální měřiti na určitou délku a sestavovati je na skupiny dvoudobé, třídobé, čtyřdobé a t. d. a zejmena telily, když z přirozeného, jednohlasého zpěvu chorálního začali dělati p~idáním nejprvé jednoho pak více hlasů zpěv umělý, vícehlasý. Teprv v novějším čase se poznává, že časomíra do chorálního zpěvu nepatři a že by bylo pocliybeno považovati v chorálu čtverlu•anou notu s čárkou za půlovou, bez čárky za čtvrtovou a notu na špičku postavenou za osmičkovou a uznalo se, že třeba noty chorálu sestejňovati, t. j. považovati je za znaménka co do trvání stejné platnosti anebo lépe řečeno žádné platnosti, považovati je totiž za znaménka pouhého postupu melodie, nikoliv ale též za znaménka jisté určité délky neb krátkosti. Pato délka neb krátkost jednotlivých not má říditi se patřičnou přízvučností zpívaného slova a přiměřenou náladou duševní. Slyšme o tom výrok aspoň jed-noho znalce a odborníka nestranného. Karel Stecker, lektor na české universitě a professor na konservatoří v Praze píše ve svém »Všeobecném dějepise hudby« (díl L, str. 9i.) takto: »Gregoriánský cliorál chová četné zpěvy úchvatné krásy a důstojnosti, od nejjednodušších recitaci až lc melocliím, boliatými koloraturami nádherně vyšperkovaným. A veškera ona síla a hloubka, uložená v různýcli těcli melodiícli (chorálních), opět jen tehdáž náležitě může přijíti k platnosti, popřáno-li umělci výkonnému . . . svému nadšení volnélio zjednati průchodu, což ovšem může státi se skutkem, není-li u vzletu svém tísněn neodůvodněnými zákony jednotvárnosti rythmické ve přednesu« (t. j. není-li tísněn taktem).
Ve zpěvu umělém, zejména vícelilasém, nelze takt jako ve zpěvu přirozeném pokládati za cizince, tam má takt již své domovské právo, zvláště když