2*

— 7 —

zvláště, že mluvíme o umění skladatelově, rozumíme v této přednášce jménem deklamace vždy deklamační umění zpěvákovo.
Jalto každý projev umění výkounélio i del:lamace má činiti dojem d o k o n a l é
i m p r o v i s a c e t. j. deklamujíci musí zpívati tak, jakoby podával v l a s t n í své nryšlénky a vlastní své city projevoval v okamžiku, kdy právě se rodí, nikoliv cizí v liotovosti už odjinud přejaté a pracně snad naučené.
Podmínky řádné deklamace liudební.
Ucklamace je ř á d n á jenom tehdv, když, ja]: už pociotčeno, se rovná dokonalé improvisaci, když dobrý zpěvák zapěje melodii tak, jalcoby právě z nitra j e li o byla vytryskla. bIá-li však deklamace dokonalé improvisaci se rov-nati, třeba spiniti jisté podmínky.
, 7 j Zpěvák musí míti li l a s z v u č n ý a vytrvalý, podajný a ohebný,
j alco-r, i cl e c li hospodárný.lvučnosti a vytrvalosti hlasu a hospodárnosti dechu velmi prospívá náležité p o s t a v e n í a d r ž e n í t ě 1 a při zpěvu, čehož se tak málo dbává. Zpěvák uecht stojí přímo,

v rovnováze na obou nohou; spočívá-li tělo více na jedné noze ncž na druhé neb kloní-li se v některou stranu, nemůže na obě strany plic dýchati souměrně, nýbrž dýchá nesouměrně a stísněně. Nezpívá-li z listu, at nechá r u c e po obou stranách volně svisly; zpívá-li však z listu, at drží rámě tak pozvednuté, by nikde na těle nepřiléhalo a prsou neúžilo, a měj noty v r o v n é výši přede zrakem, by nepotřebo-val ani očí sklopiti. H l a v a má býti v úpiné rovnováze, ani nakloněna aniž otočena, by lu•tan nijak nebyl stísněn.
Lj Má-li se zpívati chorál, jak náleží, především třeba, by zpěváci clovedli t e x t ř á dně č í s t i. Slyšel jsem jistý sbor kostelní častěji zpívati responsorium »1 i b e r a« a vždy se opakovala celým tím sborem hrozná nestviira »q u a n d o coeli moreli di (místomo7,endi) suut«; jinde zas choralisté na veršílc: I n m e: morfia a e t e r n a erli nt i u s t i opět a opět stejně odpovídali : »A b a n d i-t i o n e (místo auditione) m a 1 a n o n t i-m e b u n t«. Molilo by se něco podobného přihoditi, kdyby se zpěváci na-učili napřed, jak náleží, text čísti?
(Pokračování).

O králeviči kouzelníku,
(či: Kolikerý jest zpěv`)
Předneseno o valné výroční schůzi farní Cyrillské jednoty v Želivé. (Pokračování a dokončení.)

K této části říše kraleviče zpěvu, to jest ku zpěvu přirozenému náleží do jisté míry i jednohlasý zpěv církevní, čili jak jej jinak nazýváme, choráliií. Nebo, i ten by1 z počátku, dokud nebylo křestanství rozšířeno za meze říše římské, majetkem národním a zpíván byl nejen od osob duchovních u oltáře službou Boží zaměstnaných, ale i aspoň částečně, ode všeho v lodi chrámové shromážděného lidu. Chorální zpěv má ráz a povallu zpěvu přirozeného také proto, že jako o písních národnícli, tak i o pře-mnohých skladbách zpěvu chorálního neznámo, kdo je skládal aneb první zpíval; též proto, že přemnohé zpěvy chorální povstaly tímtéž způsobem jako písně národní, že totiž v duši neznámého skladatele zrodil se text i nápěv zároveii, že skladatel básnil a současně svou báseň již také zpíval. Proto v chorálu

jako i v písni národni těsně přiléhá nápěv ku slovům, která se zpívají, tak těsně, že ne pouze vzestup a sestup melodie, ale i síla tonů a proud jejicli (čili rythmus) tu rychlý tu volný určuje se náladou či vzrušením, vzbuzeným v duši smyslem zpívaného slova. Za tou příčinou nemá chorál právě tak jako pravá píseň lidová, která není taneční neb k pochodu určená, žádného taktu.
Budiž mi při této příležitosti dovolena malá odbočka o taktu. Takt dle mého mínění patří k tanci a k pochodu, ale nikoliv ku zpěvu, aspoii ne ku zpěvu jednolilasému. Ne jednotvárným taktem, ale přirozeným mnohotvárnym a pře-rozmanitým rythmem čili proudem řeči má řinouti píseň z útrob duše. Takt jest pro pi-irozený oduševnělý zpěv holou svěrací kazajkou, která dusí hruď naši, právě, když volným zpěvem rozšířiti se