O deklamaci chorálu,
o-~'iatníl>to ip~v11 1at.i_ii lsc~l~o i
Přednesl na IX. exerciciích Cyrillsk''ch v Praze Dr. Fr. Ehrmann, prefekt v Uisk. sem, v Brně.

Hlavní a přední známka, kterou člověk nad jiné patrně od ostatního tvorstva pozemského se liší, jest jeho řeč. Rečí svou jeví se člověk nejdokonalejším tvorem pozemským, jeví se pánem přírody; vždyt řeč jeho není, než z nejpádnějších diikazu pro to, že člověk má, čeho ostatní tvorové pozemští nemají, že obdařen jest od Stvořitele svého duší r o z u m n o u. Rečí svou může člověk vyjadřovati své myšlénky, své tužby a přání tak určitě a přesně, že není možná, by druh jeho myšlének, jeho tužeb a přání nepoznal.
Přelcypuje-li však nitro lidské radostí či bolesti, úctou anebo vděčností či citem některým vůbec, nestačí člověku řeč prostá, obyčejná: on jest přirozeně puzen a chce mluviti určitěji, výrazněji a takovým způsobem, kterým by se mohutný dojem nitra jeho také moli u t n ě j i projevil, člověk je přirozeně puzen řeč obyčejnou na vyšší stupeň povznésti, člověk je přirozeně puzen, aby zpíval, tak že zpěv jeho stup-ň o v a n o u řečí lze nazvati. _locný cit člověka je původcem zpěvu jeho. A když tak člověk ze srdce mocně dojatého si zazpívá, pak zajisté — za obyčejných okolností — i zřetelně a s náležitým přízvukem a hlasem přiměřeně zbarveným, co cítí, projeví; pak zajisté melodii svou i d obře deklamuje. Tento původ zpěvu lidského je také -- mimo-chodem tu budiž podotknuto — příčinou, proč zpěv ryze p o l y f o n n í zpěvákům sborovým více se zamlouvá, než pouhý zpěv li a r m o n i c k ý (hotnofonní) ; vždyt ve skladbě polyfonní každý hlas má melodii samostatnou, kdežto ve zpěvu pouze harmonickém (homofonním) vice hlasů jenom velmi podřízeným jest činitelem, poskytujíc toliko průvod jednomu hlasu melodicky samostatnému. Odtud také patrna přirozenost zpěvu chorálního, který jenom z melodii se skládá a moderní harmonie netoliko že nepotřebuje, nýbrž ji raději vylučuje.
Když tedy člověk dojem svůj s v o u melodií, jak z nitra jeho okamžitě vy-tryskla, projevuje, zajisté, že i tuto melodii náležitě přednese. Ale člověk nezpívá toliko příležitostně, když mocně

bývá dojat, a když melodie city jeho vyjadřující takořka samy z nitra jeho vytryskují, nýbrž někdy cit svůj tnelodiemi příbuznými skladatelů j i n ý c h projevuje a někdy zase bývá pozván, aby city c í z í c i z í tn i rovněž melodiemi tlumočil. Pěvci se tu neponechává na vůli, by zpíval, co clice, a zpíval nápěvem, jakým chce, nýbrž se mu předkládá skladba určitých už slov spojených s určitou již melodií. A tu jest zpěváku dbáti předepsaných pravidel, týkajících se i slova i melodie. Z pravidel těcli pak jsou více snad, než jiná, důležitá pravidla deklamační. O deklamaci vůbec a o deklamaci hudební zvláště zkrátka pojednati jest účelem této přednášky. Nechci a nemohu ani pověděti mnoho nového. Ale doufám, že velectění pánové s trpělivosti vyslechnou slova má už proto, že jsme se sešli na exercicie, na cvičení, a ne pro zábavu výlučně, třebas exercicie Cyrillské pro Cyrillistu v nejedné příčině i zábavu a duchovní požitek skytaly.

I. Deklamace hudební.
Deklamace obyčejně znamená u m ělecký způsob přednášení slov básnických a řečnických; výtvor básníkův a řečníkův nezbytně má za-potřebí deklamace, nebot teprve s 1 y š itelným sdělením je dílo samo do-vršeno. "Záměr skladatele li u d e b n í h o však také teprve tehdy je pině uskutečněn, když skladba jeho se provede, se deklamuje, takžedeklamace hudební jest umění zpěvákovo v rámci n á p ě v u (připouštějícího jenom v recitativu j alcousi volnost co do rythmu) ku platnosti přiváděti účinnost slova jasnou, zřetelnou výřečností, náležitým odstíňováním přízvuku a důrazu a přiměřeným zbarvením lilasu. Deklamací hudební se také ovšem nazývá umění skladatelovo, přizpůsobiti nápěv melodicky i rythmicky přirozenému spádu přízvuku a postupu slova mluveného, čímž podmíněna jest především pravdivost výrazu. Nám však podle úkolu našeho především běží o zmíněné umění z p ě-v á k o v o a proto, nepoznamenáme-li