— 3 —

Pato slova jsou, podobně jako veršíky v úvoclu a závěrek, při všech praefacíclt stejná. Ctyři důvody se tu uvádějí, proč máme Bohu děkovati.
»Jest liodno« (dignum) a sice vzliledem k Boliu, jehož tím uznáváme za nepodmíněného pána a zřídlo všeho dobra. Jako Icvčtiny, čím více jim slunce uclěluje svého tepla, tím více vysýlaji ke slunci své líbezné vimě, tak má i člověk, čím více obdrží dobrodiní s nebe, tím více modliteb díků k nebesům vysýlati.
Ale jest také liodno v z li l e d e m k n á m s a m ý m. Vděčnost jest znamením šlechetného srdce, kdežto nevděčnost prozrazuje nízkou duši. Vděčnost k Bohu počítá se mezi nejsvětější a nejsladší povinnosti, mezi nejkrásnější a nejušlechtilejší cnosti; dává svědectví o pokorné dětinné mysli, která zdobí pravé dítko Boží. Jako věnec ze zlata a stříbra ovinují dary Stvořitele a milosti Vykupitele člověka: a tento molil by dárce zapomenouti a nevzdávati mu dílců srdcem, ústy a životem ?
Konečně náleží horlivá vděčnost ku křestanské dokonalosti. Cím lepší a nábožnější, čím pokornější a čistší jest duše, tím více bude napiněna duchem vděčnosti. Svatí neustávali na zemi Boliu děkovati, a neustálá vděčnost jest jejich blaženým zaměstnáním v nebesích. Pro-rok ve "Zjevení spatřil všecky anděly, kterak »stáli kolem tríuiu, a starců, a čtyř zvířat; i padli před trůnem na tváře své a klaněli se Boliu, i•kouce : Amen! Dobrořečení, jasnost a moudrost a díků činění, čest a moc i síla Bohu našemu na včlcy věkův. Amen.« (Zjevení sv. Jana
%r I I, I2.)
»Jest spravecílivo« (justum) Bohu clílcy činiti; nebot nikdy nemohli bychom splatiti, čím jsme tnu povinni, jenž nás z pouhé lásky stvořil, nás ne-potřebuje, a jenž nás z pouliého milosrdenství vykoupil, když jsme zaliynuli. Jediný způsob zaplacení našich dluhů vůči Boliu jest vděčnost; ale proto také se od nás jako povinnost výslovně žádá. »Le všeho díky čiňte; nebo tot jest vůle Boží v Kristu Ježíši o všech vás.« (t. Thess. 5, 18.) »Díky čiňte vždycky ze všeho ve jménu Pána našeho Ježíše Krista Bohu a Otci.« (l:fess. 5, 20.) A již ve Starém Zákoně ustanovil Bůh sám oběti díků.
»Jest slušno« (aequum) Bohu dělovati. Slušnost je onen přirozený cit práva, jenž i tu mluví, ];de zákon mlčí.

I kdyby to nebyla přísná povinnost práva Bohu děkovati, talc by nás naše vlastni srdce k tomu pozbuzovalo; nebot srdce lidské jest stvoi•eno k vděčnosti a k lásce. »Proč medle,« táže se sv. Ambrož, »nedal Bůli člověku, chtěje ho učiniti knížetem země, těla z nejjemnějšího vzduchu, nímž se odívají andělé sestupujíce s nebe; proč nedal z nejčistšího zlata anebo z průlileduého mramoru anebo ze světlé hmoty hvězd? Vzduch je sice příjemný, avšak neplodný; zlato svítí, ale talcé není plodno; drahokamy se třpyti, avšak nic nevydávají; a podobně neukazují nám ovoce nebe a hvězdy. Toliko země, zaseje-li se do ni málo zrn, vydá více klasů, a místo ne-patrného žaludu vyrůstá do výše pře-silný dub. 13ůh stvořil tedy člověka ze země, aby se učil od své matky vděčnosti, ježto země obdržené símě rozmnožuje.«
»A jest spasitelno« (salutare) pro nás Boliu děkovati; nebot nejlepším prostředkem dosíci od Bolia daru setrvání, zajištění spasení a věčné blaženosti jest ustavičné díkučiuění; jestit již počátek věčnélio života, ostruhou, jež nás pobádá na cestě k nebi: prosba mlčky k Bohu, která od něho vždy více milostí vyluzuje a dosahuje. (Cornelius a Lapide.)
(ó, jak nekonečně dobrý jest Bůli ! Zádá a očekává našich díků, ne že jicli potřebuje, nýbrž aby nás novými dobrodiními mohl obdařiti. Proto jmenují svatí Otcové vděčnost největším bohatstvím, Boží měrou pro jeho dary, rukou, v které se milost množí, jako v ruce Ježíšově chleby a rybyčky. O ní vykládají výrok: »Kdo má (a díky činí), tomu bude dáno a bude hojně míti; ale tomu, kdo nemá (jest nevděčen), bude i to, co má, od-jato.« (Lulc. 19, 26.) Proto radí Otcové modlitbě prosebné vždycky jako doporu čení předeslati srdečnou modlitbu díků. Tak praví sv. Jan Climaeus : »Chtíce po-dati písemné žádosti svýcli proseb, na-pišme nahoře upřímné díkůčinění; na drulié řádce připojme skroušené vyznání ze svých vin, a potom teprve přednesme svou žádost. To je nejlepší pořádek při modlitbě, jak naučil anděl Boží jednoho z našich bratři.«
Jest tedy v pravdě hodno a spravecílivo, slušno a spasitelno Bohu díky či-niti. Ale jak daleko má sahati naše vděčnost a naše dikíičinění? Odpověcí následuje ve dvou slovíčkách »vždy a všude« (semper et ubique). Hranici