— 48 —

L hlubokého ticha modlitby, z posvátného zbožného mlčení vystupuje kněz najednou, téměř nenadále, jako Mojžíš sestoupil s liory, jako Kristus s hory Olivetské, kde se déle modlil a krví se potil, a zpívá slavné: »P e r o m n i a s a ecula saeculoruln. Po všecky věky v č k ů v.« I'řed zrakem víry mizí závoj časnosti; On náleží do onoho světa, kde stojí věčný trůn kněze nejvyššího. A jako hlas, tak vystupuji také myšlénky kněze a vznáší se výše. 1'ravít takořka : Pán přijímá moji a vaši obět; má na ní zalíbení a vyslyší ji, poněvadž jest spojena s obětí jeho Syna, jenž živ jest a kraluje s Otcem a s Duchem svatým na věky věkův.
Nápěv jest vždycky a při všech p r a e f a c í c li týž, věčně stejný, stálý, v Americe jako v I'vropě, v Asii jako v Africe, v chrámu kathedrálním jako ve vesnické kapli, koná-li mši svatou jediný kněz anebo obklopuje-li papežský trůn assistence sta kněží; vždycky jsou to tytéž slavné, jednoduclié a hluboké obsaliem intervally veliké a malé tence. To jest onen zpěv, praví Benedikt Nik
který vzbuzuje v srdcícli věřících nábožnost a který zbožní křestané nejraději slyší. Proto dochází také ihned ve vnímavých srdcích věi•ících souhlasu, takže jednolilasně odpovídají: »Amen, Sta-li i ž s e !« My spojujeme svá přání s touto obětí; my obětujeme sebe samy a jsme si radostně vědomi, že věčný Syn jest nejlepším přímluvčím u nebeského Otce.
Když bylo »Amen« doznělo, pozdravuje kněz věřící slovy: »ll o m i n u s v obiscum!« »Pán s vámi!« Toto po-zdravení má zvýšiti pozornost věi•ících. Připravte se, chce takoíka i-ici, mají se státi veliké věci. Ale jenom nadpřirozené světlo milosti může otevříti duchovnímu oku nadpřirozený svět a nás táhnouti l: věčné kráse Boží. Pán musí nám býti svou pomocí blízek, abycliom divy jeho smilování pojali a radostným srdcem velebili. Proto vám přeji božské přispění v těchto slavných okamženích.
Věřící odpovídají: »Et cti m spiritti
tuo!« »I s dti cli eni tvým!«Tímchtějí
i•íci: My ti přejeme téhož přispění, ne‑
bot jsi na tom, abys vykonal úkon nej‑
vyšší a nejsvětější. Jestli někdy, pak
potřebuješ nyní Boží pomoci, aby všecko
se vykonalo důstojně, uctivě a nábožně.
»Sursum corda!« »Vzhůru, srd‑
ce!,, pěje dále kněz nadšeně. Nebot,
kdo jest medle, jemuž věřící křesfanská

obec přináší obět? 'To není žádný velmož země, to není žádné kníže světa, jehož trůnu se blížíme. V mocnáři ctíme sice my křestané pomazaní lio Páně, ale nepřinášíme oběti nikdy tomu, jenž jenom tak dloulio panuje, jak clice Pán zástupů. My smrtclníl:u neobětujeme.
Není to žádný z cherubů a nerafu, kteří prosti jsouce vší slabosti a nedokonalosti září ve věčné spanilosti; není tu také nikdo ze slavnýcli apoštolů, rekovných mučenníků, čistotných panen; ano ani požehnané mezi ženami, která smí Pána světa jako svélio milélio syna pozdravovati, nepřinášíme svýcli obětných darů. Tito všickni jsou jenom skrze Boha a v Bohu, co jsou, jasně ti•pyticí se hvězdy na nebi, které vděčně přijímají své světlo od Slunce věčného. Křestau klaní se toliko všemohoucímu stvořiteli nebes a země. V křestansl: ch chrámech platí všecky oběti jenom tomu, jenž jest Alplla i Omega, počátel: i konec, a všem nám života propůjčuje. Zivému Bohu obětují křestané, k jeho trhnu se přibližují, přinášejíce obět, jíž ježíš je přiučil.
Ale kterak lze smrtelným lidem, jichž duše ještě poutána jest s tělem, k trůnu Božímu se povznésti? Pevně jsme přikováni k této zemi, vzlet těla do vyšších krajin jest pro nás prostou nemožností. Než, čelio nemaže tělo, jest dovoleno duši. Perutěmi nábožnosti vzlétají kněz a lid ke trůnu Božímu; jejicli srdce zbavuje se pozemsl:ýcti pout, aby kořilo se tomu, jemuž náleží chvála a čest od věků; duch putuje od věčného Sionu k tomu, jenž byl, jest a na věky bude. ó těch svatýcli okamžiků, v nichž se nábožné shromážde iií povzneslo v duchu 1: prazdroji všelic bytí!
To jest obsah a význam slov: »S u r-sum corda!« »Vzhůru, srdce!« Vy-bízejí nás, abychom všecky síly duše od pozemských věcí vyprostily a výhradně obcování s Bohem a božským věcem věnovaly. lají naše srdce zbaviti všech pout pozemských náklonností a pi-ání, aby zahořelo svatou láskou Boží, jako se vypravuje v životopisecli sv. Filipa Neri, sv. Benedikta, sv. Martina a jiných světců, kteří zejména při sloužení mše svaté bývali vroucností uchváceni tou měrou, že žár duše i z těla vyzařoval.
Věřící odpovídají l: vyzvání ]:něze: »Habemus ad llominum«, ».]láme k Hospodinu je pozdvižena.«Běda, kdyby to byla lež, kdyby srdce lpělo