— 87 —

musíme zv:těziti. Tedy stůjme i na dále všichni věrně k zásadě: Při zpívané Mši sv. smí se zpívati j e n latinsky! Uváděti ještě důvody pro tuto zásadu bylo by nositi di1v1 do lesa; v odborných časopisech (i ve starších ročnících »Cyrilla«) jich najdeš s nadbytek.
Tedy můžeme jíti dále — pi•es Wiirzburg, Aschaffenburg, Frankfurt do Tohaunisbergu nad Rýnem. Krajina kus ráje, kam se ohlédneš, všude jen vinice, lid zbožný, kostely jako z cukru celý den otevicny a nikdy prázdny — a tak v celém dolním Yorýni, ]steré protestauté vtipně nazývají »die Yfaffenstrasse nach Rom.« To je pravý život katolický!
A což ten čilý život v hudbě posvátné! Mimo onen zmíněný prastarý nešvar, zpívati při kantátě německy, nenalezl jsem nikde nejmenší odchylky od předpisů církevních. Pravda — neviděl jsem všech ob~adů v ritzných formách, aniž všech zpěvů církevních slyšel: ale co jsem za 14 dní shlédnouti a slyšeti mohl, byla vesměs liturgie posvátná a musica »sacra.« Vše dojímalo, těšilo, povzbuzovalo. Již ten dětský zpěv na Johannisbergu! Talc jednoduchý a přece tak vroucí! ZvWtě Nejsvětější Jméno »Jesus«! Talc se mi zdálo, že si kantor (ofhcielní název učitele zpěvu) slal zvláštní práci, aby toto Jméno zpíváno bylo co možná nejvroucněji a iiejlahodněji! Ještě dnes mi zní v uších. Pi•i -Mši sv. školní střídaly se zpěvy s modlitbami. Nedám si toho od nynějška od nilcolio vymluvit, že tento způsob obcovati Mši sv. -- aspoá u dětí — je nejlep~í! Nebudu dnes uváděti důvodů pro a contra, ale tolilc pi•ece povím: ačkoli jsem bedlivě pozoroval děti od začátku až ke konci, neznamenal jsem žádné roztržitosti, ani ohlížení, ani šeptání atd. atd. jako bývá
u nás. Ostatně i na dospělé působila tato pobožnost dojmem mohutným: zpívali s dětmi a modlili se s dětmi.
V neděli zpíval »Asperges« latinsky pi•esuě dle i-ezenského Ordinarium Missae c e l ý lc o s t e l rhytmem zcela pi•iměi•eným; taktéž resposoria. Požehnání po velké nebývá, tedy také žádné »Pange lingua.« Tak to má také podle římského ritualu býti; než obyčeje našeho nelze zavrhovati, an je církevní vrchností schválen.I_e církevní zpěv dětský je
v krajinách německých talc pokročilý, vysvětliti dá se tím, že se mu věnuje mnohem více péče než u nás. Nikdo by to ne~ekl, ale v p r o t e s t a n t s lc é m

Německu věnuje se náboženské výchově mnohem více času než u nás v kat o-1 i c k é m Rakousku. Náboženství vyučuje se 4 hodiny týdně a mimo to věnuje se ještě pátá hodi::a — Repetitionsstunde — opakování; — tuto povinen jest převzíti světský učitel. Místním šlcoldozorcem bývá z pravidla farář. (Nevstávají "Ti, milý čtenái-i, ještě hrůzou vlasy?) Což divu, že i kostelnímu zpěvu daří se zvláště v čarokrásném Porýnsku mnohem lépe než u nás?
Jest opravdu již na čase, že i u nás život katolický začíná se zase probouzeti, ale jde to přece jen pomalu, zvláště ve zpěvu kostelním. Talc zpěvný národ — a tak pozadu za Německem! .. . V Kolíně nad Rýnem byly právě zpívané nešpory. Všedni den — a dóm dosti navštíven, a to až do pozdní hodiny večerní. Z Kolína jel jsem do Cách, ]cdež je kapelníkem Nekes, kněz (jako Cohen v Kolíně a vůbec většina chorregentů na německých kathedrálách.) Nekesovy skladby jsou nyní na německých kůrech nejhledanější a nejoblíbenější. Mimo Nekesa mají Cáchy ještě jiuélio výtečníka kněze Boeckelera, řiditele »Gregoriushausu,« t. j. ústavu pro vzdělání chorregentů, varhaníků a kostelních zpěváků. Vystavěl svým nákladem (jako Haberl v Rezně) krásný románský dům pro ústav, pi•i němž staví nyní kostel v témže slohu. Boeciceler jest muž naskrze ideální, energický a neunavný. Pobyl jsem u něho ne celé Ui hodiny, ale získal jsem více, než kdybych byl přečetl celý foliant. Ta hluboká znalost, bystrá prozíravost a to svaté nadšeni! Jalc plály jeho zraky, když rozhovořil se o chorálu! O chorálu ale, jalo jej benediktini beuronští zpívají. Jest rozhodným jejich stoupencem, i co do pi-ednesu i co do zvláštního jejich vydání. A nevím, kdo by živým a pi•esvědčivým jelio důvodům mohl odolati. Nechce ovšem k vůli jednotě odstraniti ofňcielního vydání řezenského, ale nápadné a křiklavé vady a nedostatky měly by se přece piIznati a opraviti (viz na p~. Aguus v litaniích ke všem svatým na Bílou sobotu a ve mši za zemřelé.)
Ve své neobyčejné laskavosti svolal Boeckeler chovance svého ústavu, dal zazpívati ti-i motetta od Palestriny, Vittoria a Hallera, jakož i na varhany za-hráti cosi od Bacha. Toho nemožno příti: ústav jeho stojí na umělecké výši. Těžko