-- 79 —

sovatel (Martianus Capella t) poukázal pi•ed mnoha sty lety na ten kouzelný proutek, který řeč naši v jakýsi odleslc zpěvu mění. Jest to právě onen dvojí přízvuk, o kterém jsme před chvíli slyšeli. »Přízvuk,« praví onen spisovatel, »jest zárodek hudby«. Má se t. přízvuk k nápěvu asi talc, jako obraz pouze na-kreslený k obrazu barvami více méně boliatě namalovanému. Att;díž není nápěv nic jiného než bohatěji provedený pří-zvuk řeči.
Všimněme si nyní, jak této pravdy a vyplývajícího z ní pravidla, aby nápěv shodoval se s pi•ízvulcem řeci a ne byl než rozvedením toho přízvuku, šeti•ili skladatelé národníchi písní.
Představte sobě, velect. posluchači, stříbrovlasého stařečka, vzpomínajícího na mladá šfastná léta. Pozavzdychne si zajisté, pomyslí a snad i řekne: »Kam jste se poděly moja zlatá léta« — a po-loží důraz a pi!zvuk na slovo kam. A nyní si vzpomeňte na známou píseň: »Zahučely hory, zahučely lesy« — i tam jest položen hudební důraz na slovo: kam?, jednak, že nápěv z předcházející nízké pololiy pi-i tomto slově náhle do výše se povznáší, jednak že s té výše sestupuje znenáhla opět do nízké polohy.
Představte si opuštěného člověka, který ztratil, co ho dříve těšilo. Pozasteskue si a řekne: »Ach, už tu není, co mně těšívalo« a pronese slovíčko Ach tonem poměrně nejvyšším, nejsilnějším a seslabí co do polohy a síly všecky slabilcy následující. Zrovna tak to učinil skladatel nápěvu známé písně.
Představte sobě veselou společnost bodrých tatíků, kteří se trochu u muziky opozdili. Leny je nutkají, aby už šli domů. Tu vystoupí šedivý soused Kopecký, dupne si a řekne: »A proč bychom se netěšili, když nám P. Bůh zdraví dá«. Důraz dal na slovo: proč ? což i z toho patrno, že si při něm dupl a že je pronesl s nádechem žertovné vzdorovitosti vůči nedočkavým matronám. — Ana totéž slovo dal také hudební důraz ten, který slova tatíka Kopeckélio poprvé zazpíval, ač nezazpíval-li je Kopecký sám. Nebo tu vlastnost mají,
1) Yothier — KienIe 1. c. Srov. téhož spisu str. 35: „Die accentus gravis und acutus enthalten die Grundelemente der gesanglichen blodulation, die gleichsam ihre Fortentwickelung ist. Daher der Name: accentus = ad cantus« (pií — zvuk).

jak známo, písně národní, že při nich povstal obyčejně text i nápěv zároveň.
Podobných příkladů dalo by se nejen ze zpěvu národních světských ale i duchovních, ano i círlcevnícli a zejména choralních uvésti velilcé množství. — Když skladatel adventní písně: »Prorokové, otcové, toužebně žádali« zamyslil se do oněch dávných dob, ve kterých svatí arciotcové s touhou do budoucnosti hleděli a Spasitele dychtivě očekávali, vycítil hned, že větný přízvuk a lilavní důraz spočívá na slově t o u ž e b n ě a proto také na toto slovo položil i výraz hudební. — Při slovech »Kyrie eleison« »Pane smiluj se« může větný pi-ízvuk spočívati bud na slově »Kyrie« — »Pane« neb na slově »eleison« -- »smiluj se« dle toho, jaká nálada duši rozjímajícího slova ta provívá. Při náladě kající položí důraz na slovo »eleison« ; pi-i náladě více povznešené, slavnostní na slovo »Kyrie«. Proto spočívá při chorální mši, která se o slavnostech zpívá, důraz hudební na slově »Kyrie«; při té pak, která se v čase kajícím, v neděle postní a adventní, zpívá, na slově »eleison«.
Z tolioto příkladu patrno, že může hudební zpracování jedné a téže věty, jednoho a téhož textu býti rozlično dle toho, jak zahloubá se skladatel nápěvu do smyslu slov a jakou náladu smysl ten v duši jeho budí, právě tak jako rozličen jest pi•ízvuk větný při slovech: »Celedín vykonal práci dobře« dle toho, na kterém slově dle úmyslu mluvícího důraz spočívati má.
Jeden z přemnohých dokladů Ic tomuto různému pochopení a hudebnímu zpracování jedné a téže věty četl jsem nedávno.') Skladatel Ltt sepsal nápěv na žalm 5o, ale sám skladbu tu nevydal; vydal ji nejprve Witt v přílohách k hudebnímu časopisu »Fliegende Blátter« r. 1886 (str. 37) a o Io let později, t. letos, vydal ji o sobě neznámý hudebník u Maxa Hirmera ve Štraubinkách. První vydavatel, t. Witt poznamenal pi•i některých místech »p« na znamení, že má místo ono zpívati se piano, tiše, je-mně; druhý vydavatel při tomtéž místě poznamenal »f« — forte a žádá, aby to místo zpívalo se silně a zvučně. — O to, kdo z nich má pravdu, dokládá posuzovatel II. vydání (Můhlberger), spor

1) sAugustinus«, Beilage zum „Corresp. Rlatt fiir d. kath. Clerus 1886,, str- 14. 15.