— 78 —

samo? Dojista slovo samo. Nebo i když rodilý Němec české slovo vysloví špatně, se špatným piízvukem a řekne ku pi•. stodóla místo stódola, vím pi•ece, co říci chtěl, znám ponětí, které si myslí, znám myšlénku, kterou tím slovem pronáší; špatný přízvuk činí mi jen pronešení té myšlénky méně jasným, méně zi-etelným; o myšlénce samé není pocliybnosti. Jest tedy slovo věcí hlavní, pi-ízvuk slova věcí vedlejší.
Nuže, tímtéž právem můžeme i•íci, že slovo, řeč, text i ve zpěvu jest věcí hlavní a nápěv věcí vedlejší. Proč to? Poněvadž nápěv není nic jiného, než silněji vyjádřený a bohatě rozvedený pi` zvuk řeči. Nato si nyní posvítíme.
Rozpomeňme se, že každé slovo v každé řeči má nějaký přízvuk. V češtině, jak víme, spočívá přízvuk pi•i slovech víceslabiéuých na první slabice. Ve slovech: »běhá«, »cliodívá«, »docházívá« jsou přízvučué slabiky ne slabiky dlouhé, nýbrž slabiky počáteční: b é, c h o, do. Přízvukem neprodlužuje se slabika, na níž pi-ízvuk spočívá, nýbrž jen poněkud ostřeji, živěji a tím také, aspoň zdánlivě, poněkud vyšším tonem se pro-náší. Neplatí t. přízvuk jenom té slabice, na níž spočívá, nýbrž celému slovu. Celé slovo nabývá přízvukem jakési hudební barvitosti a všecky slabiky jednoho slova tvoi•í následkem přízvuku jakousi hudební melodickou skupinu, ve které sti•ídá se slabika na pohled vyšší, přízvučná se slabikami co do zvučnosti a výrazu nižšími, nepřízvučnými. — Mimo pi•ízvuk slovný máme též pi•ízvuk větný, t. ten, kterým se na některé slovo ve větě zvláštní důraz klade. Větný tento pi•ízvuk má takovou moc. že mění ně-kdy i smysl věty. Věta na př. »C e 1 e-d í n vykoual práci dobi•e« má jiný smysl, než věta: »Celedín vykonal práci d o b i- e«. Důrazem na slovo č e l e d í n objasňuje se, kdo práci dobře vykoual : čeledín (ne děvečka, ne nádenuík); důrazem na slovo d o b ř - e objasňuje se, j a k práce vykonána byla: dobře (ue ledabv1o, ne špatně). I tento větný přízvuk platí ne pouze tomu slovu, na němž spočívá, nýbrž celé větě a působí, že celá věta stává se jakousi melodickou skupinou, jakousi řadou rozličných tonů, rozličných silou, zdánlivě i výškou i trváním.
Následkem obojího tohoto přízvuku stává se i obyčejná řeč naše jakýmsi obrazem zpěvu. My v pravdě ani v oby

čejné řeči nemlu\ íme jeduíui, stále stejným tonem. Tážeme-li se: »Kdo tam byl« — mimovolně poponášíme slovíčko k d o nad ostatní dvě. Tím nabývá řeč naše živosti, ducha, rozmanitosti a také lepší srozumitelnosti a stává se i uchu našemu snesitelnější a lahodnější. Kdyby i•ečník bez náležitého piízvuku a důrazu ustavičně jen na jednom tonu iCe svou pi•ednášel, brzo by posluchači jeho utekli. —
Clovělea velice těší, když o nějaké věci přemýšlí a tím přemýšlením leu poznání nějaké pravdy pi•ichází a pak teprve tutéž pravdu od povolanějších a zkušenějších odborníků potvrzenu shledává. Tak vedlo se i mně, když o zpěvu a řeči jsem přemýšlel a shledal, že řeč sama náležitě přednesena, ano i obyčejná řeč naše náležitě mluvena jest jakýsi začátekrpěvu. Měl jsem z toho vynálezu takovou radost,že jsem si chtěl na něj vzíti patent. Ale sklaplo mi. Dočetl jsem se později,že již Chlum ve své »Cyrillské škole zpěvu« t) do slova talcto napsal: »iZečí projevujeme své myšlénky a sdílíme je s jinými. llle většího neb menšího pohnutí vnitra a mysli mění člověk i řeč. Mluví brzo zvýšeným neb hlubším, jasným neb přitlumeným hlasem a vyslovuje ně-která slova důrazněji nad jiná. To j s o u již prvopočátky zpěvu. — Zpěv tudíž jen opět řečí jest, dle vnit~ního pohnutí a dle jistýcli pravidel brzy vyšším brzy hlubším hlasem přednesenou«. — Když jsem to pi•ečetl, mrzel a radoval jsem se zároveň. Mrzel jsem se, že z patentu nebylo nic, nebo to napsal velezasloužilý a nedávno zemi-elý cvičitA vzorného Cyrillského sboru v Praze, František Chlum, již r. 1852. Radoval jsem se ale též, že shledal jsem potvrzeno, co mně samému pravdivým býti se zdálo.
Ale ještě více jsem se radoval a spolu podivil, když jsem několik duí na to se dočetl, že už před dvěma ti-síci lety tutéž myšlénku a tutéž pravdu pronesl slavný římský řečník Cicero. Ve svém spise »de oratore« 2) o řečnictví napsal do slova takto: »Lst etiam in dicen,lo quidam cautus obscurior« t, j. i v řeči jest jakýsi stin, jakýsi počátek zpěvu. — A jiný rovněž starý spi‑

') 2. vyd. úvod, str. IX.
x) Cap. XVIII. Viz Dom Pothier: „ber gregor. Choral«, piel. Kienle, str. t99.