-69

které právě počínáme, se vydařilo. Jest věru velevýzuamno, že Cyrillská Jed-nota zvolila lzu vyprosení milosti Boží pi-i slavné oběti mešní skladbu svého krajana, boliužel tak záhy zesnulého Františka Hrušky, kterého s chloubou nazývá svým. Z pietu této vyzrává vděčnost k muži zasloužilému, který celé živobytí své zasvětil zájmům našim a pomálial od prvních počátků vlastními skladbami a výtečným provozováním raziti cestu Jednotě Cyrillsleé. Bylt vroucně oddaným přítelem mým a ne-zapomenutelnými zůstanou mi doby, kdy u mne v harlíně dlíval a kdy já na vzájem v Mladé Boleslavi v milé společnosti jeho jsem prodléval. Nechat krásná skladba krajana Hořického s ostatními skladbami, které jsem tiskem vy-dal, zůstane živým pomníkem Cyrillským ! Nechat nadšení, které z nich sálá, budí opětně nadšení v tisícerých srdcích věrných Cyrillistů.

Ve znamení vděku a lásky k slavvnému krajanu zdejšímu počíná již úkol Váš, ctění pánové, kteří jste se ujali přednášek, neméně pak i Vás, ctění členové zdejší Jednoty Cyrillské, kteří jste se obětovně uvázali v tale těžký, s tolikerou námahou spojený úkol. Cím těžší jest úkol, tím větší jest i zásluha Vaše. Cestnějšího úkonu neznám nad onen, velebiti Hospodina zpěvem, který z nízkosti zemské odnáší se k blankytným výšinám nebes, zpěvem, který z úst smrtelníků vycházeje, vyznívá v končinách nesmrtelnosti, zpěvem, který lidé na zemi počínají, v němž pak andělé na nebesích polcračují, zpěvem, který mysl lidskou osvěcuje, srdce rozněcuje a duši na perutích svýcli povznáší až tam k trůnu Beránkově.
Aby takovou měrou slova Vaše poučná a zpěv Váš vroucný uchvátili nás, jest vroucným přáním, jímž Cyrillsleé exercicie zahajuji.«	(L'okračovaíní.)

Listy klleZ0 benedikti) a z kl"Ištera I 111atlskěho v Pilze
o zpévll cliorálllíni.

Milý pane i•editeli!
Velice líbí se mi, že talc otevřeně mluvíte a ty rozličné námitky proti důležité zásadě o stejnosti všech not cliorálních, o nichž v minulých dvou dopisech jsem pojednával, tak upřímně pro-nášíte; jen tak vyti-íbiti mohou se náhledy, jen tak dospěti se může k žádoucímu cíli, i-ádnému totiž chorálu. Píšete v posledním listu svém mezi jiným: »Z_ ejmé jest, že dobrý pi-ízvuk jest jed-ním z nejpicdnějších požadavků přesného a dobrého zpěvu chorálního; avšak přízvuk prodlužuje slabiky, a tudíž slabika s přízvukem docela p~irozeně musí býti delší, nežli slabika bez přízvuku, jak to také již i nota její dlouhá ~K, kteráž již svým tvarem od not krátkých s, * se liší, docela zřejmě naznačuje«. Na to odpovídám: »V tom právě vězí ta osudná chyba; pi-ízvuk neprodlužuje slabik, on je pouze zostřuje, sesiluje. Tak má se to v latině, tak i v němčině. Jalc v ohledu tom má se s řečí českou, nedovedu posouditi; tolik však již jsem vycítil, že i•eč česká, jen když čistě a jemně se pronáší, má do sebe zvláštní

lahodnost, a chová v sobě velmi mnoho živlu hudebního. Dle toho soudím, že i o milé mateřštině Vaší, tak jako o latině a němčině, platí nezvratné, pevné pravidlo, jehož každý dobrý řečník svědomitě musí šetřiti: všecky slabiky pro-nášeti se mají, pokud možná, rovnoměrně, přízvuk pak pouze zvětšeným dirrazem má se naznačiti; jen tak stane se i-eč jasnou a líbezně plynnou.
Přízvuk však nepřirozeným způsobem rozšiřovati, aneb, abych jadrněji to vyjádřil, »rozšlapovati«, známkou jest, že řečník Iiení dostatečně vycvičen; a to-též platí, jak již řečeno, i o řeči liturgické — o latině. Docela iiespráviio jest říci; páter s dlouhým u; i-íká se páter; nei-íká se móri (umříti), nýbrž »m~ri«, s krátkým o, a to i tenkráte, kdyby ten nejsilnější pi-ízvuk na té první slabice tito spočíval.
Obyčejně slýcháváme »bónus« (dobrý), a pi-ece to vlastně zní »bonus«; ne »dědit«, nýbrž »dědit«; ne »běne«, nýbrž »běne«. Z toho seznati můžete »jak nesprávno jest, všecky slabiky s přízvukem dlouze vyslovovati«. Zachovávali sice