— 18 —

částku Communio spíše IV. tonu bych přidělil. Ostatně celá ta věc nemá pro Vás zvláštní nějaké ceny, poněvadž při pochybných melodiích rozhodují knihy chorální svým udáním.
Jsou však také melodie, kteréž objem tonin obou forem, autentické i plar;ální, vykazují. Tyto naznačují se ve knihách chorálních dvojím znaménkem I.—lI. (na př, sequence velikonoční: »Victimae paschali laudes«), V.—VI. (Graduale: »Prope est« ve středu kvatembrovou v adventě), VIII.—VII. (Graduale »Benedictus« v neděli v oktávě Zjevení Páně) a mnohé jiné.
Chcete-li tniti pro ně název, tu vy-zradím Vám, že nazývají se: toni mixti, smíšené toniny. S rozdíly mezi toni perfecti, imperfecti, plusquamperfecti, superabundantes, mixti, admisti Vás ušetřím, jestit to věc prazbytečuá a nemá pro Vás žádné ceny.
Na jednu však věc musím Vás upozorniti. Naleznete v Graduale i ve Vesperale melodie, kteréž nekončí známými tony závěrečnými: d, e, f, q, nýbrž s a i c; tyto části označeny jsou co ton X., XI. a XII. Ton XI., pokud mi známo, v officielních knihách chorálních se ne-nalézá, — alespoň jsem ho hledal, ale nenašel; kdyby se Vám podařilo bílou tuto vránu polapiti, zavděčíte se mi, když o lovu svém podáte mi zprávu; XI. a XII. nazývají se též XIII. a XIV. tou, kde pak obyčejně známka XIII. a XIV. nalézá se v závorce, na př.: XI. (XIII.), XII. (XIV.). Jak se tomu ale má rozuměti, jest snad dokonce XIV tonin? Nikoliv. Tonin jest jen osm; ostatních šest (resp. tři) jsou jen tak zvané trans-posice.
Vysvětlím Vám to. Víte, že u mnohých melodií b místo h se zpívá; jestliže

tedy některá melodie b e z v ý m i n e č n ě h pomíjí a jestliže v ní místo h vždy b přichází, tu lze podobně jako se to při moderním písmu not stává, ono b při-pojiti hned ku klíči na počátku; než to nezdálo se theoretikům stí cdověkým býti přiměřeným. Transponovali tudíž melodie ty na jiný stupeň touový, a to učiniti mohli tím spíše, poněvadž noty chorální neudávají jako noty moderní určitou nějakou výši tonu, nýbrž toliko poměr tonů k sobě navzájem, 'rak psali řadu tonů :
quintu výše:
a tu pak ovšem nemuseli b předkládati.
V jaké poloze tyto škály zpívati se mají, tyto noty neudávají, stanoví pouze polohu půltonů a celých tonů.
Pozor tedy! O nic jiného se pi-i této změně nejedná, nežli o pohodlnější a chorálu přiměřenější způsob písma, nikoliv ale o nové toniny.
Učinili sice theoretikové z těchto transposic později zvláštní toniny, a sice čítali někteří 4, jiní 6 transponovaných toniu, vskutku to ale nejsou žádné nové toniny. Nemajít samostatného významu, ač v officielních knihách co toniny se uvádějí. Dvoje pak pojmeno‑
vání, XI. (XIII.), XII.	dle
toho, zdaž 4 neb 6 transposic se čítá, jest zastaralý cop, kterýž již dávno měl býti odstraněn. Jediný pohled do Graduale a Vesperale věc tu Vám vysvětlí. Vezměte si »Ite missa est« in Festis solemnibus; naznačenot takto:

YI. mod.
I	te	e	e	e	e	mis-sa	est.
v starším vydání stálo:
V. mod.
	\ -	_m  -  --	-
Em	EME

te	e
jaký tu rozdíl? Zádný. Ale způsob psaní jest v novém vydání lepší, chorálu přiměřenější. V jakém tonu jde ta melodie? V pátém; XI. (XIII.) ton není

uus-sa	est.
nic jiného nežli pátý s fj. Intonace marianské antifony: »-Xlma redemptoris« mohla se takto označiti: