Centrální
katolická knihovna
3 11~2121~111111 9000 258090

ka:tU11ek Dli	poSvátllo11

1896. Ročník XXIII.	F. J. LEHNER.	Číslo 3.
cG I111111111111I11111fIIIIIItI111111111111111111111111111111111111111111IIIIIIIIIII111111IIIIIIIIifili —liffI	1111111111111i111111111111_I111111IIIIIIII11111111111111111111111111111111IIIIIII111111II111111IIMI11IIIIIIII1111111111111III11111111111111il LI~
Listu kneze benediktina z klft~tera Enlanskěho v Praze
o zpěvu choralnínl,

It'Iilý pane i•editeli!
Prominete zajisté, že tak dloulio nechal jsem Vás na slíbený list čekati; vždyt dobne víte, že nejsem pánem svého času; a proto strpení, pakliže i budoucně někdy se trochu opozdím.
Zdali pal: dovedete již s jistotou udati, v jaké tonině ta neb ona částka chorálu, kterouž byste namátkou v knize chorální nalezl, jest sestavena? Neníliž pravda, že při tom nejsou žádné obtíže? Dostačíf tu popatřiti, jakým tonem ta částka končí a pak se zkoumá, o mnoho-li tonů melodie vystupuje nad tento závčreční čili základní tou a o mnolio-li pod něj sestupuje. K tomu, co pi-edešle jsem Vám sdělil, si ještě zapamatujte, že tonina autentická velmi často o oktávu základní ton pi•evyšuje, že ale často o jeden ton pod ton základní sestupuje ; a dále, že plagální tonina rovněž o je-den ton p~es quintu mii2e vystoupiti.
Jsou ovšem případy, kde i při všech těchto uvedených známkách vzniknou nesnáze, ]:de pal< nevíte, pro kterou toninu, zdaž autentickou neb plagální, měl byste se rozhodnouti. Porovnejte na př. ve Vesperale rom. antifonu od Magnificat v I. Vesp. v Commune ConŁ Pont.: »Sacerdos et pontifex« s antifonou II. Vesp.: »Amavit eum Dominus«. Obě tyto antifony mají tentýž závěrečný ton

a tentýž objem tonový, a pi•ece jest
u jedné z nich II. ton a u druhé I. ton. Proč? Mám-li upřímně se přiznati, já to sám nevím. Obě tyto antifony mohly by býti v I. i v 11. tonu; snad pouhá libo vůle tu rozhodla. My v Emausích zpíváme lIagnificat k oběma těmto antifonám v I. tonu.
Jiný příklad: Ve mši »De sancta cruce« jest Introit: >Nos autem gloriari« ve 1V. tonu; Communio : »Per signum crucis«, kteréž má týž objem tonový,
v IIl. tonu (alespoá ve starším vydání, kteréž po ruce mám). Proč to? Obě ty částky mohly by jak v III. tak ve IV. tonu státi.
Jsou totiž melodie, kteréž mají velmi nepatrný objem tonový, — nevystupujít oktávu nad ton základní a také nese-stupují o quartu pod něj ; a tu velmi zhusta pouhá tradice rozhoduje, zdali takovéto melodie přiděliti se mají autentické čili plagální formě tonu. Casto též, jako v uvedeném případu, rozhoduje pouhá libovůle.
Někdy ovšem objevují se i jiné známky, na pi•. že tak zvaná dominanta nápadně vystupuje, a podobné. Takovéto však známky jen dobrý znalec chorálu vypátrá. Začátečník se v nich sotva vyzná. Onen lntroit: »Nos autem gloriari« bývá pro převládající nízkou polohu právem co IV. ton naznačován; i onu