Patrem omni-potentem, fa-ctorem	coeli et terrae vi - si • bi - li-um o - mnium

— 14 —

»vynálezu, přese všechny tragické tíčiuky na mne ubožáka je pravá masopustní -- maškara ... Nuže, spadni rouško s ta-jemného vynálezu .. .
Ale ne, ještě ne! YTusím dříve ještě aspoň pověděti, z jakého oboru je můj vynález. Rozumí se samo sebou, že z oboru církevní hudby; vždyt to píšu já a do»Cyrilla«! Ale z kterélio gemu? Počkej, milý čtenáři! Slyšel-lis již něco o skladbách zvauýcli »hiemales«, t. j. »pro zimu«, na př. »Wintermesseu«? Nic divného: nosíme-li zimní kalhoty, bačkory a čepice, proč nemohli bychom míti také zimní mše, graduale a offertoria?
»Je to mnohdy v tom kostele k ukousání — i v létě, což teprve v zimě ? Velká trvá hodinu, kázaní nejméně půl liodiny: kdo to muže vydržeti? Nějaké to delší solo nebo arii (zpívá ta slečna od divadla tak krásné! a což ty housle ? ten klarinet?) to bych mohl poslouchati jenom je celou Ifodinu; — ale to »Credo«, to dlouhatánslcé »Credo«, ne to je k nepřečleání ! Ještě to »I?,t incarnatus«, tu si vždycky vzpomenu, jalo jsme s mojí starou zpívávali: »Loučení, loučení...«, to je talc tklivé a dojemné; anebo ještě talcé to: »Et vitam venturi selculi-kulikuli, amen-amen-amen,, tu zdá se člověku, jakoby viděl nějakou bitvu u Kénigrécu nebo u Lajpciku, — tak se to maže a ic2c a honí, bubnuje, hlučí a troubí — to je přece muzika! Ale to ostatní — raději vynechat! Dříve to talc dělá-

vali, napsalo se po několika talctecli »vi-« a ]ce konci »de«, a bylo to; ještě jsme to až dolů pod kůr slýchávali, jak pan učitel, když mělo pí•ijíti to »vi-«, udeí•il taktovkou nebo smyčcem na pult, aby se nikdo nespletl Ale od té doby, co je tady ten nový pan učitel a ten nový velebný pán, všecko jináč : intrády zmizely i s bubny, o půlnoční žádný slavíček ani lcí-epelka, o pašijích kohout ani jednou nezakokrliá, a nejhorší je to ,?Credo«. A to všechno mají z tolio »Cyrilla«, těší se na něj celý měsíc, a když pí-ijde, nosí jej s sebou, kudy cliodí, ne-vidí, neslyší a div se najedí. Kdo by to byl jakživ klel! ])ostávají ty noviny jednou za měsíc, je toho 3 nebo ,{ listy — a oni jsou z toho celí popleteni. Už z tolio je vidět, že to nemůže být nic dobrého. »Pražský Denní]<:« vychází již tak dloulio a každý den, v neděli rnívá docela zvláštní kázaníčlco, a ještě ni-komu hlavy nepopletl, jako ten »Cyrill«; beztoho mají ta dlouhá »kréda« jenom z něho: co by to bylo jinélfo, ty noty, které jim k tomu přidávají?!!«
Nemohu déle poslouchati talc srdce-lomných náí-ků: nuže, teeT již do opravdy, spadni rouško, která tajemný můj slcr\`-váš vynález! Utiš vzdecliy, usuš slz),, které nad starým se prolívají šlendriánem, který byl s to, aby nejvznešenější modlitbu kí•estanskou, svaté Credo, ob-sahující nejhlubší tajernst~ í božská i lidská, v t a k o v é t o hadry oděl rozpustilé musy-dryáčnice:

	.Allegro moderato.	
So	ť-=	
F ranc.		
	ř	
Alto.		
		
	E t	
Tenore.	ř
i	—
r#_	
		
Baso. ,	t ¢ s
~i-+I ~	—%	

.lfotto, autorem samým připsané:
vix credis — mox fnis•, po česku: »Ani se
Credo breve,	nenadějcs — a již je koncert.
	E L in u-num	llominum Je-sum	Chri - stum, Fi - li-um De - i
ex Pa	tre	na-tum	an - te	o-mni-a sae - cu-la,
	Ůe-ni	tum non	fa•ctum. consubstanti . a - lem	Pa - tri,