Centrální katolická knihovna
3 1121IIII11IIII 00 258052
knto li ckoli	posvatnou CYRXX LSx É.

;Majitel, vydavatel

1896, Ročllík XXIII,	F. J. LEHNER.	Číslo Z.
~l I I I I I Í I III I I I I II II I I I I II I I I Í IIÍI I I I I ÍI I I I I I I I I I I I II Í I Il I I I I I I I I I III I I I I I IIIII I I I I IIIII I I I IIII II I I I IIIII I I I I 11111111 l 11111111 I I Í I IÍilll il I I I IIIIIOiII Í I IIIIIIIÍ Í I I Í I I ÍI III 1 1 1 1 1 1 Í111Í I II I_I Í I1111.11I I Í I I II III II II I I I Illillllll I I IIIIIIIIIIIÍiII I I I I I II 111111 I III I IIIIIIIIIII_Iillli~
hter~ cl> píO(Ipi""il církevilícll db-ťti 111,~ ic(Iitel kilru
v růz»srcll (loUacl> roku církevního:'
Podává l'. Emilian Paukner, křiiovník.

Jest věru s podivením, jak nedůsledný a picdpojatý bývá úsudek mnohých lidí i odborníků, jakmile řeč zabočí na pole církevní, zvláště na pole posvátného zpěvu a hudby církevní. Kdyby někde pi-i pohi-bu nebo pi•i jiné smutné pi-íležitosti spustili pocho i svatební nebo nějakou mazurku, co by tu bylo ki•iku, jaké zděšení! Právem zajisté. Ale pro dům Boží jakoby u mnohých naprosto zmizet všechen vkus a porozumění; tu má býti vše poi•áde stejné, jen žádné novoty. »Mohly-li se až do nedávna skoro všude a mohou-li se až dosud v některých kostelích dávati na Velký pátek koncerty za hluku trub a víření bubnů, proč by to právě letos a u nás nemohlo býti? To mají pořád něco. Již v adventě bylo to tak smutné, měl jsem věru strach, že i varhany již někam od-nesli; o vánocích žádné dudácké písně, a co se všem nejvíce líbilo, to veselé »Transeamus usque Bethlehem« — člověku až to v podpatkách hrálo -- jakoby do vo 1y hodil. A jak to asi teď v postě bude v tom našem kostele vyhlížeti, snadno si domyslíš.« Milý i•editeli kůru a Cyrillisto! Kolikráte bylo ti již asi takovéto a podobné náhledy poslouchati bud pi-ímo nebo po straně? Co myslíš, abychom raději nechali vše při starém? Vždyt pro jeden nebo dva klarinety, a

ticba to bylo ua Velký pátelc, kostel ještě nespadne ! »Vox populi — vox llei!,,
Kdo by »řečnickým< otázkám tuto právě vysloveným chtěl jen na okamžik pi-isvědčiti, pro toho ovšem tyto i-ádky, diktované z naprosté poslušnosti a úcty ke všem picdpisům církevním, jakož i toužebné snahy vůli a rozkazům svaté Matky Církve jak jen možno průchodu zjednávati, psány nejsou. At nikdo ulue nepodezřívá ze samochvály! Kde platí slova Kristova: »Kdo vámi pohrdá — Mnou pohrdá« (Luk., 10 , 16.), nebo: »Jestliže kdo Církve neuposlechne, budiž tobě jako pohan a publikán« (Mat., 18., 17.), může nejvýš mluviti se o povinnosti, svaté, neopominutelné povinnosti, nebo — kdo máš uši k slyšení, slyš! — o neposlušnosti, tvrdošíjnosti,»pohrdání«. Kým? -- nechci ani odpověděti ... Co to zas píšu? Hotové kázání! Ale tak to je, — kdo chce psáti dnes o předpisech nebo zákonech církevních, aby předeslal pokaždé celý traktát nebo nějakou učenou disputaci o tom, že mimo »Zákon ník občanský« existuje ještě dosaváde také zákonník církevní, kterého musíme »také« poslouchati; a kdyby to popírali a vyvraceli všichni filosofové a právníci všech universit a bratří a sestry všech zednái@slcýcll peleší. A zvláště v oboru chrámového zpěvu a hudby vládla po