_ 91
Listy kn('~ze berle(likti»,-i z klá,4ma Enlnnsk lio v Prnze
o zpěvu choralllílll.

Milý pane řediteli!
Odpustte, že poslediií dopis můj, ač stručně jen podati jsem clitěl dějiny chorálu, přece tak dlouhým se stal; dnes chybu učiněnou rád bych napravil, — a proto pi•ičiním se, abych krátce jen podal Vám nauku o t o n i n á c h c h orálních.
Věc jest docela jednoducliá. Kdežto v hudbě moderní podstatně jen dvě od sebe rozdilué jsou touiny, a sice tak zvané dur a moll, jest takových tonin v gregorianském chorálu osm. A zrovna jako dur a moll od sebe velice se liší, rovněž tak veliký jest rozdíl mezi jednotlivými z osmi tonin chorálních.
Yři chorálu tedy osm a při moderní hudbě jen dvě toniny. Neznamená to snad přednost chorálu před moderní liudbou, větší totiž bohatost jeho?
Než takovéto pi•irovnání nelze ani učiniti, poněvadž jedná se o věci od sebe docela rozdíLié. Dur a moll jsou totiž harmonické touiny, kdežto toniny chorální jsou melodické. Jisté jest, že moderní toniny dosti mají místa i pro melodie chorálu; a proto jako všude i zde všeliké pi•ehánění jest docela zbytečné.
V čem pak rozdílnost tonin chorálních spočívá, snadno na první pohled poznáte; jsou to především půltony, jež v každé toniuě rozličné mají vykázané místo. Osm tonin chorálních jest sestaveno v rady, jak následují:
	1.	de fgahcrl
1I, a h e d e f g a
	IlI.	c f g a h c d e
	1V.	h c d e f g a h
	V.	fg a h c d e f
	vi.	cd efgahc
	VII.	ga Ii c d e f g
	VIll.	d e fga hcd
Popatříte-li bedlivěji na toto schema, shledáváte, že I. tonina anebo krátce 1. ton s d začíná, III. s e, V. f, VII. s g. Tyto čtyi•i toniny nazývají se aut e u-t i c k é, t. j. pravé, kmenové toniny; ostatní čtyři: II , IV., VI. a VIII. nazývají se p 1 a g á 1 n í, t. j. odvozené toniny. Vždy dvě z těch tonin pati-í k sobě, touina autentická a od něho odvozená touina plagální ; to také naznačují i názvy Vám zajisté již znárné:
1.	ton	dorický.	
II.	»	hypo-dorický.	
III.	»	frygický.	
IV.	»	hypo-frygický.	
V.	»	lydický.	
VI.	»	hypo-lydický.	
VII.	»	misolydický.	
VIII.	»	hypo-misolydický.	
Tyto názvy pocházejí od humanisty Glareana, jenž v 15. století by1 professorem na universitě ve Freiburgu v Badensku. I lZekové znali již tyto názvy, naznačovali jimi ale docela jiné řady tonů. Ve středověku neužívalo se jiných označení nežli tonus I. neb modus L, tonus II., III. atd. Jaký ale jest rozdíl mezi tony autentickými a pi•íslušnými k nim plagálními? Tabulka uvedená Vám to poví.
Autentické toniny vystupuji celou oktávu nad ton základní, kdežto plagáLií vystupují nad týž ton základní jen o kvintu, za to ale o kvartu sestupují pod základní tou. Plagální tonina obsahuje tedy nižší pololiu toniny autentické. V tom spočívá celý rozdíl. Nižší poloha I. tonu jest 11. ton, nižší pololia III. tonu jest IV. tou atd. Avšak pozor! 1. a II. ton mají týž tou základní; není základním čili závěrečným tonem tonu II. a, nýbrž d, jako v tonu I. V VIII. tonu není d základním tonem, nýbrž g, jako v tonu VII., jinak by VIII. ton od 1. tonu se nerozeznával, s nimiž — jak z tabulky patrno — má stejné tony. Libo-li, odporučím Vám snadné cvičení, jimiž zjediiati byste si mohl žádoucí zručnosti při rozeznávání jednotlivých tonin chorálních.
Vezměte si z Graduale Romanum kteroukoliv částku, ale nedívejte se na číslici, kteráž na počátku částky té stojí, — tou právě naznačuje se již, v jakém tonu částka ta jest sestavena; ale popatřte na závěrek. Kterým tonem končí ta částka? Rekneme na př. s d. Která jest to tedy touina? I. nebo II. ton; nebot jen tyto dva tony končí s d.
A nyní použijte toho, co svrchu jsem řekl. Vystupuje-li melodie o oktávu nad ton základní, palc máte I. ton; nevystupuje-li melodie tak vysoko, ano naopak sestupuje-li o několik tonů pod ton základní, pak máte ton II. Porovnejte pak