-84

cit a oživovati mysl vlasteneckou a náboženskou jednoduchými písněmi vlasteneckými, církevními a národními.
V měsíci únoru t. r. naše slavná c. k. okresní školní rada ve svém oběžníku č. 607 takto touží: »Každý upřímný pi-ítel školy a duchovních zájmů lidu našeho vůbec toho lituje, že mnohé krásné písně, jimž naučilo se dítě ve škole a jež by platně mohly p~ispěti k rozmnožení duševního majetku národního, k osvěžení a zjemnění srdce i ducha přemnohých, zapomínají se a ztrácejí, sotva že dítě školu opustilo.« A dále vybízí se učitelstvo vybrati cenné písně národní a vlastenecké pro školy zdejšího okresu.
Kéž jen tato myšlénka nezahyne ! Nynější má práce jest skromnou paralelou k posléze citovanému výnosu a příčiny v předu pověděné osmělily mne promluviti několik slov o pěstování zpěvu chrámového a to lidového a liturgického.
Zpěv lidový.
My Lechové máme takový poklad svých národním duchem a rázem českým nesoucích se zpěvů posvátných, že s podivením jest, proč tu a tam zpívají se písně nejméně řečeno »nejapné.«
Vinou toho jest snad neznalost aneb nevědomost, že se takový nešvar má opraviti a kterak by se opravil, a pře-]cáží tomu dojista též zkažený vkus.
Kdožkoliv jest zpěvu církevního milovníkem, má opustiti písně bludné, nejapné, které na světský nápěv upomínajíce mysl roztržitou činí, a nahrazovati je písněmi cennými.
Však neodstraňujme i-ádné, oblíbené písně staré, byt i dosti chatrna byla, dokud jí lepší novou písní nahraditi nemůžeme — radí Hollain.
Hojnost písní dokonalejších najdeme v kancionálu Svatojanském, jenž se svým průvodem varhan od mnohých znalců »pokladem písní« se nazývá.
Jedná se sice o textovou i harmonickou opravu našich písní a tudíž i o nový kancionál; dokud ale není práce hotova a posouzena, stačí zcela dobi•e kancionál stávající.
Oblíbené písně me"sní na mnohých osadách jsou: »Tvůrce mocný«, »Ach můj nejsladší Ježíši«, »Tisíckrát pozdravujeme Tebe«, »S nebe posel vychází«, »Již jsem dost pracoval«, »Dolconáno jest« a pod.

A přece písní těch a podobných pi-i niši zpívati nesluší, jelikož nenacházíme při nich slok nesoucích se k jednotlivým částem mše, nejsou tudíž mešní a mohou se zpívati před anebo po službách Božích.
Má-li objeviti se naše česká píseň v pravém světle, ba v lesku oslňujícím, třeba ji zpívati s náležitým důrazem, zřetelně, plynně, vážně sice, ale nikoli loudavě, ospale, ne zasmušile a smutně, ale občas i vesele.
Ledabylý, bezduchý přednes zabije každou píseň, zvláště palc chorál staročeský.
Kdo píseň přednáší, neti•eba mu držeti se taktu, zpěv náš více recitaci bud podoben. Zpívejme »O Maria, útočiště naše«, 2. část »Matičko, tys provázela Pána« zpívejme tuto část dle taktu a podruhé recitujme — jaký to bude rozdíl.
Při zpěvu dbejme přízvuku slovného i délky slabik, netrhejme slov ve slabiky a oddechujme dle smyslu věty a zpěv bude srozumitelná, krásná modlitba.
Ze v pi-ednesu rovněž ničiti sluší všecky oblíbené přídavky a nesmyslné kudrlinky -- rozumí se samo.
Za takové zbytečné přívěsky považují se také mezihry, t. j. hry na var-hany mezi jednotlivými řádky. Ty se nyní vynechávají a to s prospěchem i pro krásu písně i pro varhaníka, který nemusí si nyní tolik hlavy lámati.
Dohry budtež pi-ípadně lcráticé, aby zpívalo se pokud možno tolik slok, kolik částí mše sloužená má.
Kdo tedy duchovní hlad lidu našeho konejšiti chceš stravou chutnou a záživnou v oboru písně církevní, vybeř píseň dle obi•adu a církevní doby, nacvič, dobře pi•ednes a provázej. To jest to umění, ta práce!
Kde podobné novoty ale se zaváděly, ihned naříkalo se také a to nejen od lidu prostého, ale i od lidí, kteří i vzděláním i postavením svým obrod naší české písně podporovati by měli a spolupůsobiti; ba měli by býti i vděčnými, že podobná reforma se podniká.
Slyšíme: " e si starých písní nevážíme — a my zavádíme písně starší stávajících; že ty novoty nejdou do sluchu; že je nápěv těžký, smutný, molový; že tím vyháníme lidi z kostela a podobné rozumy i nerozumy.
Zde poti-ebí statečnosti, vytrvalosti. Přejde doba zkoušek, a brzy ze Šavlů