--- 74 -‑

způsob zpěvu po Italii, ano i po severní Africe a v Galii, a stal se jaksi společným majetkem křesfanstva. Ovšem že hlavně z počátku při tomto novém způsobu zpěvu stávalo více ještě zpěvů starších, jichž až do té doby při bohoslužbě se užívalo; chovalat se v církvi sv. vždy ku starším, zděděným zpěvům církevním zvláštní úcta, nové palc zpěvy tak se zaváděly, že těm starším vedle nových pi-iměicné čestné vykázáno bylo místo, aneb že ty nově zavedené se staršími v jeden splynuly celek. A tak lze za to míti, že mezi antifonami, ano i mezi modlitbami, zejména mezi těmi, kteréž jednoduchostí svou zvláště nápadnými jsou, i takové se nalézají, jež již v době před sv. Ambrožem byly složeny.
To, co v dějinách hudby, vzhledem na zpěv ambrosiauský obyčejně se uvádí, na př. o čtverém ambrosianském způsobu tonu, o metrickém rhytmu atd., musí s velikou opatrností býti pi-ijímáno; jsout to namnoze pouhé domněnky, kteréž vždy se vyskytnou, kdylcoliv o ne-známé věci zpráva se podává.
Ule úsudku znalcii melodií ambrosianského ritu rovná se tento nejstarší zpěv v mnohých věcech zpěvu mladšímu -- gregorianslzému; má stejné způsoby tonin, stejné modulace, stejnou stavbu melodií z figur tonových, stejný princip rhytmu; v mnohých ale věcech opět oba tyto zpěvy od sebe se liší, a sice má zpěv ambrosianský rozsáhlejší modulace a delší jubilace; má však též mnohé jednoduché zpěvy, kteréž, jsou-li s gregorianskými smíšené, od těchto velmi nesnadno lze rozeznati. Tyto zprávy o zpěvu ambrosianském čerpány jsou ovšem z rukopisu z i i. století, a proto státi by se mohlo snadno, že proti tomu, co zde mečeno, učiniti by se mohla ta neb ona námitka; tolik však z melodií tohoto zpěvu zicjmě patrno, že vznikl zpěv ten před zpěvem gregorianským. Tímto způsobem ambrosiauským nenabyl církevní zpěv ještě své vše-obecně platné formy; tu dal mu teprve papež Řehoř I. (i 604). Staly se sice v době novější pokusy popříti, že by veliký tento papež byl autorem církevního zpěvu, jenž po něm »gregoriauslzým« se nazývá; avšak důvody, jež pro tuto domněnku se uvádějí, jsou tak chabé, že dvanáctistvletou tradici církve nikterak vyvrátiti nemohou, — a tak sv. Rehoř byl a také vždy zůstane tím bohouadšeným pěvcem, jenž zpěvu cho

rálnímu dokonalou formu, jalcáž pi-ede všemi ostatními zpěvy ho vyznamenává, zjednal. Sv. Rehoi- uspo~ádal všecky melodie ve zvláštní knize, vyloučil melodie staré, přijal nové testy, pro něž sám nové melodie složil; starší testy, jež ponechal, důkladně přepracoval, takže nově složeným docela se vyrovnaly, a dal celé té sbírce jednotuý ráz. Tuto pak knihu melodií položil co věnovací dar na oltáí- sv. Petra, kde se také až po dnes i-etězem pi-ipevněná ve zvláštní skříni nalézá. Pozorujeme-li opisy její, kteréž z S. století na naše doby se uchovaly, seznáme, že psána byla kniha ta zvláštním písmem notovým (neumy), sestávajícím z čárek, obloučků, háčků a teček, kterýžto způsob písma naznačoval sice výborně figury tonové, av"sak stupně tonové udával jen vše-obecně, a proto museli zpěváci melodiím učiti se uazpamět; také nemohl nikdo přiučiti se těmto zpěvům z kniliy samé, nýbrž jen od pi-edzpěvujícího učitele.
Sv. Rehoř o požehnané dílo své a jelio zdokonalení i dále se staral; založilt zvláštní duchovní sbor sestávající ze sedmi podjáhuů a jistého počtu chlapců; byla to tak zvaná římská »scliola cautorum«, škola pěvecká, Izteráž zpívati měla, kdylcoliv papež sám služby Boží konal aneb jim pi-ítomen býval. Skola tato pečlivě chovala všeliké tradice o římslzém zpěvu církevním a dala také podnět, že i v jiných městech podobné školy a sbory se zaí-izovaly. Tímto způsobem obdržela církev katolická svůj zpěv, jenž od té doby po celá století se ozýval; a ač během času církev sv. i jinou hudbu ku bohoslužbě pi-ipustila, pi-ece tomuto zpěvu vždy dávala pi-ednost, kteroužto přednost dle úsudku i těch nejnadanějších kritiků také právem zasluhuje, a sice nejen proto, že zpěv ten sám sebou výtečnou jest hudbou, ale i proto, že icu bohoslužbě nejlépe se liodí. Proto také moudrá prozictelnost Boží vždy tak to řídila, že byt časem v dobách, v nichž víra ochabla, byl zpěv ten zneuznán a zanedbán, v dobách, lcde církevní život novému těšil se rozkvětu, opět náležitě byl oceněn a při službách Božích horlivě pěstován.
O rozšíření zpěvu gregorianského — aby dopis tento nebyl pi-íliš dlouhý --dá-li Búh, budoucně.
Prozatím trvám vždy oddaný
P. A. Sch., v. S. v.