— 67 —

v sále koncertním klassické naše písně takto zpíval a kdyby clior zpěváků způsobem, jakým pravidelně chorál se zpívá, nějaleou vícehlasou skladbu pi•eduášel, pal< by je posluchači jistě vypísle.li a z podia vyhnali.
Tím ovšem není řečeno, že by se zpěvy chorální přednášeti měly jako moderní písné a sbory; ale i ony vyžadují hudebního přednesu, jemnosti, hlubokého citu a veliké péče u provádění. A tuto péči musíte zajisté Vy, pane řediteli, choráln'imu zpěvu více ještě věnovati nežli my mnichové v choru Einauském; nebol považte: Vy tyto tale jednoduché, prostiuké, jednohlasé zpěvy stavíte do jedné řadu s nádhernými skladbami na př. mše Palestrinovy ! O j alc snadno stává se tu, že chorál v tahové společnosti vypadá jako popelka, někdy dokonce i jako — odpustte mi ten výraz — jako napolo opilý rváč ve společnosti ušlechtilých princů a princezen. Což divu, že pak slýchati hlasy nevole: »A to že má býti ten pravý církevní zpěv, to že má býti ten věhlasný, veškeré úcty hodný chorál ?« V pravdě, lépe žádný chorál, nežli zpěv takový,

kterýž čestného jména chorálu nilcteralc nezasluhuje!
Než o tom Vás mohu ubezpečiti, rozhodně-li se toho chopíte: věnována-li bude studiu chorálního zpěvu ta píle a práce, jakýchž hoden jest, pak se ten ctihodný, posvátný zpěv za svou prostinkou jednoduchost nebude muset sty-děti, ano, kdož ví, zdali právě touto prostinkou a pi-ece zároveů velikolepou jednoduchostí neučiní na posluchače hlubší, mocnější a posvátnější dojem, nežli ty četné bohatě vyvinuté vícehlasé zpěvy těch nejlepších skladeb mešních? Kdož ví, zdaž mnohý ze soudných posluchačů nedá pak chorálu přednost přede všemi ostatními skladbami?
Dejž I3ůh, aby dostávalo se mi času, bych pi-ání Vašemu mohl vyhověti a v těchto dopisech pokračovati; dobrou vůli alespoii mám. Pro dnešek toliko ještě z pina srdce Vám pi-eju, aby šlechetné Vaše záměry : přispěti zavedením chorálu ku zvelebení bohoslužby, s po-žehnaným potkaly se zdarem!
Vám v Kristu oddaný
P. A. Seh.,
v. S. 11.

~'rch~lop~st~ishé 0b11,ellí zpěvu litnroicl é,110.

Arcibiskup Freiburgsleý, Jan C h r i s t i a n, vydal za pi Iéinou zavedení nového zpěvníku diecésního »Magni6cat« k věi•ícím své diecése dne Iz. července 1895 pastýřský list, jehož vážná slova dojdou vroucného olilasu i za hranicemi diecése Freiburgslcé, jelikož hájí zásady veškeré Církve v příčině liturgické řeči, již Církev Icatolicicá pi•i posvátné bohoslužbě pi-edpisuje a užívá. Pastýi•slcý list zní, jak následuje:
»jsou tomu právě tři léta, když jsem za pi•íčinou zavedení nového zpěvníku diecésního >)Magnihcat« promluvil k vám v listu vrcllnopastýi-ském, vyloživ diivody, které mne ku vydání tohoto zpěvníku pohnuly, jakož i církevní zásady o zpěvu církevním. Vyslovit jsem tehdáž naléhavé pi-ání, aby v době krátké starý zpěvník odstraněn a nový jedině a výliradně zaveden byl. Jestliže pi•ání tomuto v největší části osad liorlivostí pánů duchovních správcův a i-editelů kůrů, jakož i rozumnou ochotou lidu věřícího

bylo vyhověno, o b j e v i l s e vně k t e rýcli osadách j i s t ý ruch proti za-vedení latiuslcého zpěvu při zpívané mši svaté. Samo o sobě jest takový ruch bez významu a nebezpečí, a nebyl by mne pohnul, abych promluvil k vám všem slova poučení a napomenutí. Vždyt jest vysvětliteluo, že člověk rád se při-držuje zděděného a s nelibostí pocituje odstrailováuí toho, a potud lze pochopiti i omluviti přání, aby německý zpěv kostelní pi-i zpívané mši svaté zůstal v platnosti. Lid katolický také ví, čím jest vrchnosti své duchovní povinován. Co mne pohnulo, abych k vám promluvil slova poučení a výstrahy, jest ta okolnost, že onen ruch z valné části n evypučel z věřícího lidu, nýbrž byl lidu odjinud vštípen a bylo i jest lio od nepi-átel Církve užito k tomu, aby katolíci proti Církvi byli popuzováni. Lze vám, abych jen o j e d n o m se zmínil, poznati to z toho, že právě noviny, které rok co role naši víru, naše