— 59 —

asi nejednu zkoušku provedli. A verva zpěváků při tom poučovala tě mimo-volně, že zpívají i s chutí, že se jim to líbí. Kdyby dostali více takových partitur a iolcrát ročně tak zpívali, odkopli by figurálky a zatoužili by i po takové mši. A lid za nimi také. Jest to sice pravda, že se lid nerad odvrací od staré zlé navyklosti. Avšak odvádí-li se od ní znenáhla, opatrně, takřka nepozoro-vaně, tu mimoděk, ano třeba proti své vůli pi•esvědčí se o jiném. Dejte mu pi-íležitost slyšeti po nějaký čas, co by jeho těžko chápavé ucho trochu pi•ivyklo, zpěvy chorální, a najednou mu pak z čista jasna přijdte s tou starou instrumentální courou, a uvidíte, že i ty zatvrdlé čivy pochopí rozdíl mezi skladbami duchem církve vanoucími a mezi prázdným světským vi-eskotem a sentimeiitálním miioukání. Zkušenost učí, že víceletým provozováním chorálu a skladeb opravdu církevnícli vypěstoval se ušleclitilý vkus i tam, kde di-íve lid prostý zaváděním novoty nemálo byl pobouřen. Nápěvy chorální, dříve jemu tuze nezvyklé, bezděky se vloudily do duší a tak se v nich ujímaly, že se mimo kostel i po domích začaly ozývati. A stalo-li se, že přišli osadníci do souseduího kostela, lcde ještě panoval starý ošuntělý zlořád, že nyní tony jeho působily na ně pi!mo odporně. — Někde se domnívají správcové kůru, že pomoliou na nohy chorálu, budou-li ho střídati se starou musilcou. Ale tím ani chorálu nepomohou, ani skleslý vkus nezaženou. Jest sice pravda, že pro začátky není radno zpívati lined samý chorál, avšak i po začátcích pěstovati zastaralou a odsouzenou formu, jest marné snažení. Plevel se v záhoncích spolu s květinami nepěstuje. To dvojí se k sobě nehodí, ač obojí pati-í k rostlinstvu. Kolem květiny musí býti všecko čisto, všecko pryč, aneb zase jen jiné ]crásné květiny. Proto záhonky plejeme. Chorál vedle sebe dlouho nesnese světslcé nápěvy a proto pravý Cyrillista vyhazuje z kůru kus za kusem, až je čistý, a kdyby to i déle činiti musil. Než ponechme těch úvah a vydejme se na cestu z tolioto lesuího zátiší zase j inam.
Duchovenstvo vikariátu má pastorální poradu. Pojdete za ním, snad i při té p~íležitosti se nám něco Cyrillského naskytne. Vcházíme tedy za ním do prostranného chrámu většího města ven

kovského, středu to vikariátu. U oltáře vidíme vážného zástupce arcípastýřova oblclopenélio četnou assistencí svých věrných spolubratrů. Ostatní nacházejí se bud v presbytái-i aneb v lodi pohříženi v modlitbách. Mše sv. slouží se tiše. A opravdu, očekávání nás nesklamalo. Kůr nedal si ujíti této příležitosti, aby nepi•ispěl k oslavení přesvatého výkonu, jenž se obětoval pro dobro celého vikariátu. Již trefiiá a obratná předehra na varhany dávala nám tušiti, že asi vedle varhan již stojí plulo Cyrillský s party v rukou. Skutečně. Předehra se stišila a milým přechodem vyzněla v chorální zakončení. Následovalo Kyrie a Gloria e missa in festis solemnibus. Chor vy-cvičený přednášel věty s určitostí, pi•esnou výslovností a vhodným sti-ídáním. Hlasy zaokrouhlené, přednes elitní. Bylo znáti, že tu jest aneb byl někdo, kdo zná dobře sestejňovací způsob Beuronslcý. Před pozdvihováním a po něm až do konce mše sv. vysti-ídalo se několik vícehlasých skladeb, smíšených i mužských, homofonních i polyfonních, latin ských i českých, takže jsme měli příležitost seznati všecky stránky zdejšího kůru. Jsem velmi potěšen, že mohu říci, že se nejen zpívalo, ale i výrazně před-nášelo. Nebylo to jen střídání forte a piana, ale umělecké odstiňování a vroucně pronášená modlitba. "Tento sbor může se počítati k nejlepším v Cechách. Zvučně pi-ednáší i místa obtížná. Nezbývá než práti mu, aby dospěl ria vrchol dokonalosti. Jen jedna věc může se vytknouti dnešní produkci: nedobře volená skladba zpěvu »O salutaris hostia«, kteráž má melodii, harmonii i rytmus zastaralý. Jak mnohem lépe by se byla vyjímala skladba Foersterova! Sbor tak vyškolený nepoti•ebuje sahati ku skladbám ceny pochybné, ale může bez rozpaků pohybovati se výhradně ve . vysokém stylu klasickém. Jalo by tu v tom chrámu krásně zněla díla mistrů starých i novověkých! Slavnost libě zakončena byla hymnou papežskou a rakouskou. Mile uspokojeni opouštěli jsme svatyni s tím úmyslem, že co nejdříve přijdeme i na zdejší cantatu.
Zbývá nám, milý čtenáři, ještě jedna pout. Abys se však nemrzel, pošeptám ti napi•ed, že tam, kam piijdeme, uslyšíš jistě jen Cyrillslcé věci; nebot tam jest Cyrillská Jednota, která má od dávna velmi zvučné jméno. Ještě v roce iS91 psal o ní »Cyrill« s veškerou chválou a