-58‑

duchém, románském slohu uprostřed náměstí pěkně se vyjímá. Jaká pak tu bude musica sacra? Soudě podle ze-vnějšku kostela, podle názvu »město« a pod e j i r ých drobnůstek, čekal bys věru něco lepšího, než tu nacházíš. Veliké sklamání! »Cyrill« o tomto »městě« neví ničeho: ve dvaceti ročnících ani zmínky. A bylo to také podle toho. Introit žádný, figurálka bez ladu a skladu. Gloria tak krátké, že celebrant s assistencí ad se-des sotva došel, již se s chvatem musil vrátiti. Proto při Credo tam již ani ne-šel. Bezpochyby nějaká »Wintermesse«, neb v prosinci to bylo. Responsoria hrůzná, bez varhan, jednohlasně; každý zpěvále to jinak uměl. Antiphony mešní žádné. "Za to »vložky«! Po epištole a mezi obětováním nějaká milostná dostaveníčka. Zde se zase objevilo, jaká tma panuje ještě tam, kde Cyrillismus nezasvitl. — Avšak jak neodolatelný tento Cyrillismus jest, ukázalo se zde také: nemohlo vše uplynouti, aby aspoň něco Cyrillského nebylo. Těžko dnes nalézti místa, kde by reforma nezavadila. A tak i zde při požehnání najednou přišlo chorální Pange lingua.
Za nedlouho po této pouti zemřela zde jedna výše postavená osoba. Opět tedy tam půjdeme, ač je všecko vysoko zasněženo. Uvidíme, jaký bude pohřeb. Ale nové sklamání, a to veleni bolestné. Mezi pohřbem byla mše sv. pontifikální a při té zpíval kůr onu nesmyslnou slátaninu, která pochází, tuším, od Doubravského. Jest to v pravdě mizerný a se stanoviska církevního úpině pochybený musikální plod, piný sentimentality, jejž by duchovní vrchnost měla na našich kůrech do opravdy zakázati. Jest to karrikatura církevního Requiem. Předně již není v řeči liturgické a tudy ne-oprávněno ku provozování při zpívané mši svaté. Za druhé má zcela libovolné texty, které z daleka upomínají na testy církevní v missale. Za třetí postrádá Gradualu, na jehož místě má jakousi zkomolenou nápodobeninu sequence »llies irae«. Za čtvrté: na místě Offertoria uvádějí se tu slova z knihy job (19, zI), o nichž v missale není zmínky, a ta slova mnohokrát nemístně v solových partech opakovaná přioděna jsou plačtivou, sentimentální melodií pro vzbuzení divadelního effektu. Za páté: v Sanctus jest nápěv slov: »Plna jsou nebesa« takový, že by se podle něho tančiti mohlo. Za šesté: Benedictus jest hrůzoplodně

dlouhé, to jest, mnohomnožstvíkrát ne-smyslně opakují se tu slova všelijak pi•estavovaná a to zase v solových partech, což do kostela nesluší. Za sedmé: v Aguus Dei rovněž divadelní sola a libovolný text: »odpust mu!«, po čemž následuje nějaké Communio s opakovaným Kyrie eleison!! Zkrátka, celé sedmero hlavnícli hi•íchů má toto talc zvané Requiem, a tato nestvůra straší již od dávna na mnoha kůrech snad jako vzor církevní skladby. Jest však najisto vzorem necírkevní skladby. Jalcé bylo Requiem, takové bylo i vše ostatní. Se stísněným srdcem, jako bývá člověku, když ho pi•epadne hustá tma, odcházíme pryč. Skoda těcli opravdu krásných hlasů, které tu bylo slyšeti! Co by s takovými hlasy dokázal Cyrillista uvědomělý ! ---Kterakou tedy má zde reforma naději, když tu ještě všecko tolik pozadu? Tím se nemusíš dáti mýliti, milý čtenái•i. Dostane-li zdejší kůr jednou jinou hlavu, reformy znalou, opatrnou, za rok může býti všecko obráceno na líc. Jak vím, jsou tu k tomu slušné, ano neobyčejné hmotné prostředky a všecky ostatní okolnosti velice příznivé. Není potřebí, než aby sem štastně spadnul Cyrillista. Když v širším okolí očistěnější kůry poněkud vytříbily vkus lidu, když i lid domácí hned zde, hned tam něco lepšího již slyšel, odvykne o mnoho snáze starému vkusu než jinde, kde lid nemá o reformě ještě ani zdání. A dále, město je vždy město. Ušlechtilejší třída jest vždy kypřejší půdou pro každý pokrok. Není pochyby, zde se reforma nemusí žádné naděje vzdávati.
Pojďme dál. Zase pout: Scti Martyris Temp. Pasch. Vesnice úpině zastrčená v lesích více hodin hlubokých. Na východ nejbližší soused dp. faráic 3 hodiny za lesem. Kostel slušný s vysokou kopulí, zevně i vnitř zcela úhledný. Hudba při mši sv. pravá nestvůra: figurálka s ohlušujícími troubami; housle a hlasy centrifugální; Graduale zase ten odporný zastaveníčkový rozmazlený dvoj-zpěv bez konce. A přece i zde již mají a zpívají — Witta. Kde se tu vzal? Jak sem zabloudil? Inu to jsou ty tenoučké nitky, kterými reforma znenáhla prolézá i skrze husté lesy i přes kamenité vrchy. Ani ty zdejší tvrdé buližníkové balvany nezabránily jemným nitkám jejím. Wittovo: »Ave Maria« sloužilo zde sice nevčasně za Offertorium, ale přece bylo znáti, že si s ním dali práci a že sním