té duly neviděl chrám kláštera kapucínského, po-divil by se, jakou snahu mu zesnulý věnoval, byť i nevěděl, kulilo osobni obětavosti zesnulého řeholníka lpí na těchto četných opravách.
Klášterní budovu ozdobiti dal novou věií, s niž hlaholí nové, péčí jeho pořízené, harmonicky zladěné zvony. Celý chrám dal obnoviti, zaříditi dal nový kůr, upravil oltář sv. Barbory, při němí v posledních letech tichou mši sv. sloužíval. Trvalých zásluh získal si tíni, že pořídil vlaslnínt náklaclent nové varhany, na nichž sám pilně hrával a zpěv gregorianský doprovázel ; připravil tak půdu pro reformu hudby chrámové vůbec a písně lidové zvláště; cvičil sám po dlouhá léta pracně své zpěváky.
Konečně založil Jednotu Cyrillskou a pečoval co nejvíce o zvelebení a osla.vení bohosluiby ve chrámu svém, pokud jen toho řád jeho dovoloval. Na lopotnó pouti reformy ]sudby chrámové bylo mu překonati nemalých překáiek — Jednota naše ne-tyla bez pumluvačit a protivníkův — on se jich neděsil, neustoupil a — zvítězil, a tak rázně kostel z dlouholetého otroctví necírkevní hudby osvobodil. Píše v ,Cyrillu«, roč. 1888, č. 3. takto: »Naše farní Jednota Cyrillská žije s pomocí L'oii doposud a o úbytích nerada slyší. Členové dobré vůle a vytrvalosti Pána L'oha chválí zpěvem liturgickým i pisní obecnou. Instrumentalisté, nemohuuce každou neděli foukati a smykati, raději se jinam uchýlili. Ná bradou za ně jsou nám dobré varhany, které se zbožným Cyrillistům tak snadno nezpronevěří.«
Zesnulý byl literárně i hudebně neobyčejně vzdělán, pilně studoval díla zasalmjíci v obur hudby posvátné a nešetiil výloh ohstarávaje skladby ceny trvalé, jsa v potiebáclt jiných nad míru skromným. Čteme v jeho zprávě v č. 6., roč. 1SS7 : ,Pracujeme bez mnohého hluku a okázalosti, avšak vy-trvale a neomrzele. Oddala se naše Jednota hned od prvopočátku pouze církevním skladbám, a těmto zůstávajíce věrni, cvičíme se v nich a pěstujeme s vyluučeuím všeho, co do kostela nenáležL«
Ač byl nad míru skromný a mírný, všude a rázně uměl se hlásiti ku své národnosti, byl nadšeným vlastencem ; uměl býti rádcem, přítelem i společníkem milým, upřímným. Píšeť ve zprávě v č. 2. ročníku 1SS5 : »L německých měst, jako z l:ezna a j. přicházejí k nám zásylky a vhodná punabiduutí z oboru posvátné hudby; dovídáme se z listů odborných »llusica sacra«, »Pliegende Bliittcr«, ,Gregorius-Blatt«, ,Chortviichtcr«, s jakým úsilím naši němečtí Uratii katolici o reformu kostelní lrudby se starají a s jakým zclarem ji všude pruvádéjí, až i k nám — ač nejsme ,deutsclier Zuuge« — přicházejíce a ku chvalitebnému spolu-působení přátelsky zvouce. Dobře tak, na tonou posvátném poli rádi se scházejme, poučujme, pod-porujme a tužme — ale také k svým domácím mistrům, povzbuzovatelům a nezištným podnikatelům

nebuclmc nevšímaví, avii ucvdččui 1: těut, jihu k srdci mluví »oteckými slovy,,. Poraníme-li té naší Cyrillské slavností, minulého léta v Brně tak nad očekávání šťastně započaté a skončené, tanou-li mně na mysli ta dojemná a přesvědčivá slova s takým zápalem pronesená a tak vnímavě slyšená, nemohu než za tu míti, ie toto dobré zúrodnění tak kypré půdy musí přinésti svým časem kýženého ovoce.« A opět dí na jiném místě: »Vznešení církevní hodnustáii mají u veliké úctě naše zvěčnělé oslavence sv. Cyrilla a Metoděje. Tím méně tedy sluši, abychom my domácí v tomto jubilejním roce zatvrzovali srdcí a zavírali dveří pied svými dobrodinci. Podobné jubileum konalo se na oslavu našich světců r. 1863, a v naši p~íčinč, totii re-formy posváhtého zpěvu, vydán Uyl kaucionál Svatojanský. Byla to velmi šťastná myšléuka uvítati na prahu druhého tisíciletí přícltud našich svatých apuštolů clo Moravy tak důstojnými slovy a velebnými nápěvy, z nichžto snad některé i oni sami sloiili a jakožto drahý odkaz i nám svým pozclnim potomkům odporučili.«
O všech tuto vytknutých záslultáclt přesvědčil jste se, veledůstojný pane redaktore, pii svém po-bytu v 'Třebíči v roce 1855, a věrný obraz činnosti zesnulého podal jste v ,Cyrillu,, v čísle 9. téhoi ročníku: »Ze všeho, co zde v kostele člověk slyší a vidí, vane duch, který miluje výhradně okrasu domu Boiíhu. Cyrillská Jednota a nové varhany s jedné, okrasa chrámu Páně a nová věi s druhé strany vzájemně se doputují. Pravý Cyrillista miluje celou okrasu dumu Božího, Důstojný pan kvardián stavi si pomník pro nebe.«
Y. Alb. Chlumecký byl mužem práce, on pracoval neunavnč i v posledních dvou letech, kdy onemocněním neštovicemi zdraví jeho valně utrpělo. Byl pro zásluhy své, jež v Třebíči dvojím pobytem svým získal, pro mírnou, skromnou povahu svou, neobyčejné literárni a hudební vzdělání, přísné konáni svých povinností a ryze, vlastenecké smýšlení všem milý a vážený, a protoi dotkla se zpráva o úmrtí jeho každého TieUíčana jako náhlá zvěsť bolestná.
'Těžko, velmi těžko bylo nám se loučiti se schránkou tichého genia — v níž doutnala jiskra nadšení božského. Zásluhy jeho u Jednotu Cyrillskou zůstanou nesmazatelným písmem vepsány v dějinách jejich. My smrtí jeho ztratili jsme mnoho.
S bolem nevýslovným vzpomínám těch okamiiků, když dne 27. března r. iS91 o 1o. hodině dopoledni — bylo to na Velký pátek — když v pašijíclt zapěno »Dokonáno jest«, náš milý předseda pozemskou svou pouť v náruči členů kuuventu, do vůle Boži oddán, dukonal ; kdyi Jednota Cyrillská kolem rakve zesnulélw se shromáždila a malé zpčvačky ll:ajícc něžnými ručkami věnec lásky a vděčnosti svému cvičiteli za osiřelou Jecluotu věnovali, a když jsem se naposledy rozloučil s přítelem ranč vždy upřínruvm a milým políbiv schránku