-6g‑

ných zpěvů na Mysl zakusil sám na sobě i pozdější církevní otec sv. Augustin, jak krásnými slovy doznává ve svém »Vyznání« řka: »Kolik prolil jsem slz při tvých hymnech a písních, mocně dojat jsa zvulcy církve tvé, která sladlco zpívá.«
A podobné úsudky ozývají se ještě po čtrnácti stoletích i v té době, kde hudba profanní netušené výše dosáhla: ba ani kruhy mimo církevní, vážení znalci a pracovníci na poli hudebním neváhali mistrovskému dílu chorálu ne-tajený vzdáti hold.
Tak píše Thibant: »Církev katolická má v pravdě nejnaléhavčjší dCivody, aby zachovala velkolepé a prastaré zpěvy, jež zovou se ambrosianslcými a gregorianskými, na výsost vznesené zvulcy a intonace, jež v nejkrásnějších dobách prvního ki-estanství geniem vytvořené a uměním vypěstěné mocněji na mysl lidskou působí nežli tak mnohé naše novější skladby na pouhý effekt nastrojené.«*) Adruhý hudební skladatel, Otto Kade, nazývá gregorianský zpěv »mezi všemi výplody, jež z církve vyšly na světlo, výtvorem nejsamostatnějším, nejzvláštnějším, nejhlubším a nejvelikolepějším. Nic na světě nenahradí hluboké ceny těchto význačných typů a zpěvných forem, na nichž církev pracovala po tisíc let. Nižádné umění také této ceny nedosáline, ona jest nejdrahocennějším majetkem jediné obce, ]sterá tímto

*) Ve spisku »Die Reinhcit der 'I'onkunst,,

bohatým výběrem melodií dosáhla onolio bodu, v němž církev a umění se setkávají. Tot jest bible v hudbu pi-evedená. « *)
A v pravdě, liturgický zpěv, ctihodní bratří, jest stálým projevováním, řekl bych -- dědičným podáním vzácného pokladu pravd ki-estanských, žírná půda pro pravou zbožnost a zářící paprselc, jímž přechází část onoho lesku nebeského Jerusaléma do vezdejšího domu Božího a na ki-estanskou společnost vitbec.
Účinek liturgického zpěvu stupňuje se ještě více tajemnou řečí, v níž k ucliu našemu doléhá. Nebot to neznámé a ta-jemné pi-i liturgických modlitbách a zpěvích nutká člověka pi-i jeho nácliylnosti a lpělosti ua věcech tajemných a duch jeho nepokojný záhy a milerád pronáší podobná tajupiná přání, připojuje k nim chutě své vlastní tužby, zájmy a potřeby.
Na druhé straně jest lid katolický, jakkoli řeči liturgické neznalý, proniknut hlubokým smyslem, jejž testům liturgickým 1)i-ipisuje a jejž těmto přikládá citem druhdy velmi jemným a rozhodným.
Konečně v chorálu, jenž od nejstarších časů jest bohoslužebným zpěvem církve sv., zračí se překrásně jednota sv. církve, anat círlcev vždy a všude týmž jazykem, touž melodií a stejným testem vzdává chválu jednomu svému Bohu.	(Pokračování.)

Srovn. Grcgoriusblatt, t8SO, str. 67.

Obecná Jednota Cyrillská.
VÝROČNÍ ZrRRÁVY ZA ROK 1893, Morava.
Diecése Brněnská.

Třebič (fara Jejkovská). Cyrillská jednota při farnosti Jejkovské v Třebíči založena byla v ruce 1885. Poslední dopis o činnosti sboru kostelního podán byl tuším v roce 1Sgo; od té duby od nás žádná zpráva ,Cyrillu- se nedostala. V roce tS91 utrpěla Jcdnota velmi citelnou ztrátu — osiřela; neuprosná smrť vyrvala nám ze středu tvůrce a předsedu, nezapomenutelného P. Alberta Chlumeckého, kvardiána a faráře na Jejlcově. Budiž mi dovoleno, abych několika řádky zmínil se o životě zvěčnělého.

P. Albert Chlumecký narodil se v Bohdanči r. tS29, studoval v Praze a Olomouci a vysvěcen byl na kněze r. 1855. Jii v letech šedesátých po-volán byl clo konventu liebíčskčho a púsobil zde jako mladý řeholník velmi horlivě, pěstuje v tichých hodinách svých se zvláštním zápalem a vzletem hudbu a studium literatury; roku iS68 povolán by1 do Čech, kdež na více místech působil, pamatuje vždy na milou mu Třebíč.
Roka 1877 vrátil se pak s radostí k nám jako kvardián a správce far}' Jejkovské. haždý, kdo od