— 68 —

at zpívá dobi-e, ale dle svého srdce, rád a s nadšením, at má zpěvník, at zná melodii.«1)
3. Jak se mezi dvěma těmito různými náhledy zachovati? Mám za to, že by písně, proti nimž bud co do textu nebo co do melodie nějaké oprávněné výtky se činí, přijímati se neměly do diecésních zpěvníků officielních, nebot ta]cový zpěvník nemůže se Často měniti, aby snad časem (dle hořejšího mínění) se vypustily písně špatnější, a pak, ač ne-rad říci musím, při pohodlnosti mnohých chorregentů zpívalo by se po starém dál,'nebot by novým, lepším písním ne-učili a tudíž žádoucí reforma by se ne-provedla. Zvláště písně ku mši sv. se nehodící jistě dále by se zpívaly. Od sněmu Pražského uplynulo 30 let a přece ještě na mnohých, mnohých místech ni-čeho nevědí o nařízení, jaké písně ke mši se dovolují zpívati. Tak by to trvalo jistě dále. Proto zde zvláště platí slova Drevesova: »Nic prostředníbo, jen vzorné do zpěvníku bud' přijato, toliko samá umělecká díla; jen nejlepší, jen nejpoetičtější, jen nejzbožnější, jen nejctihodnějsi bud' sem uvedeno«, a Časopis Matice Mor., 9i, píše: »Jest lépe míti dvě, ti-i písně mešní, ale dojímavé, dokonalé, nežli třicet a po žádné nic; lépe sníti ve zpěvníčku jedinou píseň marianskou, ale krásnou, ducha povznášející, mysl šlechtící, než dvacet mdlých, ledabylých rymovaček.« — Podle toho pak, co dále o textu a nápěvu i•ečeno bude, musí se mnolié písně rozhodně předělati, takže budou jako nové, nově jim se musí učiti,

') Časopis kat. duch., i892, 144—5

proč bychom tedy nezavedli všechny dobré, když skoro všechny nově zaváděti musíme ?
jsou ovšem i mezi novými písněmi některé bezvadné. Ty proto sluší při-jmouti. Tak odporučena ve »Vlasti«, IV., 633 »Aj, co to libě zavání sem z rozvitého háje«, ve »Vlasti«, VI., 74 »Chtíc, aby spal«, »Panna lioupá dítě v klíně« a jiné.
Co se pak písní ke mši sv. týleá, myslím, že by bylo dobře při-jmouti oba návrhy, nechati některé podle dosavadního způsobu (jsou-li dobré) a zavésti nový způsob dle návrhu Drevesova, tak že by se vyhovělo oběma stranám. Máme zajisté některé nové krásné písně mešní, které úpině zavrhnouti bylo by škoda. Zmiňuji se jea na př. o Sychrově mši »Prosba k českým patronům«. »Skladbu tuto možno bez nesnází nacvičiti hlavně mládeží školní, a opravdu rádi bychom viděli, kdyby mší touto z kostelů našich vytlačena byla zakoi•eněná píseň »Zde v skroušenosti padáme«, jejížto česká slova k německému nápěvu rozhodně se nehodí. 1\ e Sychrova vyhovuje úpině nápěvy svými lahodnými, slohu kostelnímu pi•iměřenými, testu českému, jejž zdařile podal Vlad. Štastný.«1) — Podobně: »Ejhle, oltái• Hospodinův zái•í« od Kí•ížlcovského (»Vychovatel«, I., 353 líčí mohutný její dojem) a jiné, jako adventní »Vyros, nebe, Spasitele«, jež má zvláštní cenu.2)
(Pokračováni.)
» Vlasť«, L, 762. z) »Vlasť«, VI., 74•

Pasti Pský list F1-a11tiška Josefa, biskupa Wiirzbur)skéllo.
(Pokračování.)

A ten čerstvý a nálilý hudební pře-chod z nebes na zem, pak opět od velebnosti Boha věčného Icu bědám a strastem lidským, dále ty projevy modlitby, úžasu, lásky, naděje, živé a sladké city, zpěvem projevované apostrophy podivu a úcty, důvěry a vděčnosti, konečně věty zpívané bez míry, bez počtu a bez kadence: to vše vyjadi-uje nadšení plamenem Božství rozžaté a projevuje me

lodie náhle duchovně osvícená, taki•ka inspirovaná.
Při tomto zpěvu skutečně cítíme a pochopujeme, že nad zájmy vezdejšími a nad bojem jimi zde vyvolaným stojí zájmy ještě vznešenější a světější, že jsou ještě skvělejší vítězství, která otvírají člověku bránu do říše světla a míru a nepomíjející slávy.
Mocného tohoto vlivu oněch veleb-