— 6; -

»Tisíckrát pozdra-,~ujeme tebe«, »Proč si tak naříkáš«. Kdo šel bolem chrámu v témdni pašijovém a uslyšel zpívati píseťi »Ki-estauská duše«, >,Sem, dcero Sionská«, zdali nezachvěl se v nitru svém tou vroucností melodie úchvatné. Ač nápěv srdce proniká, je sloh písní těchto poněkud nesprávný; bylo by záho(lno, aby se slova jmenovanýcli některýcli písní opravila; nápěv stojí za to, je to nápěv národní.«') — »Ponechali jsme lidu písně, které sice všech vad prosty nejsou, ale p~ece tak slušné, že bez rozpalcu alespoň prozatím vedle staročeských písní lidu ponechati se mohou, aniž obávati se jest, že by vkus lidu na bezcestí sveden a udržován byl. D'Iíním na pi•. adventní písně »"L nebe posel vycliází«, postní »jií_ jsem dost pracoval«, mariauskou » I'isícicrát po-zdravujeme tebe«, ružencovou »Zdrávas bud nebes královno«, velkonoční » Ziv bucl nad smrtí vítězitel«. Ládná z nich sice touiny staré není, není žádná z nich ani dorická, ani frygická, ani myxolydická, ani aeolická, ba ani mollová, za to je ale každá r. nicli alespoň slušná. Po-vážíme-li mimo to, že většinou již od dávných času jsou zdomácnělé ... proč bychom chtěli, proč bychom měli rázem je vymýtiti. Když jsme zaváděli nové adventní a postní písně, tu při obvyklých písních oťiásal se chrám zpěvem, když pal; zazněly nepovědomé cizí zvuky jako pozdrav z dávných století, tu jako demonstrativně mnozí mlčeli; že však jsme vedle nových i s t a r é ponecllali, zpívá nyní lid se stejným zápalem nové i staré. Bude-li kdys za-potřebí zrušiti staré písně, pojde to beze všeho reptání a bez bolestí. Popatřete na píseň »Tisíckrát pozdravujeme tebe«, o níž puristé praví, že prý to melodie polková. Když se velikým davem a pati•ičně zpívá, kdož by nevěděl, že ua lid neodolatelně pitsobí. Arcit nesprávným tempem, nesprávnými přívěsky často se kazí a zohyzd'uje, ale přes to vše není pi•íčiny ji zahoditi.«2) -- »Nedávno Dreves vydal zpěvník s názvem »O Christ, hie merk'« (kdež i modlitby přídavkem jsou), jenž úpině je sestaven dle- jeho názoru (uvedených výše). Zpěvník ten obsahuje Ivo písní i s nápěvy, vesměs ze starší doby, mezi nimiž málokterá z těch, jež lid u nás v jižním Německu
,Cyrill,, tS89, 91.
»Cyiill«, tS90; 78	yy, z uIllasu«

zpívá; pročež knížka tato, ačkoli ze stanoviska hudebně-theoreticl;ého velice je cenná, k praktické potřebě, alespoií pro jižní Německo, se neliodí.«
_NIusíme ovšem jen schvalovati, že staré řízné písně opět se zavádějí do lidu, z ruzných pi•íčin pújde to cšalz jen v e 1 m i z v o 1 n a. Lid lpí přílíš na písních, jimž v mládí přivykl, a jež také po otcích zdědil; tyto písně tvoi•í jeho skutečné dědictví, na něž má právo, jestliže jen jinak dotyčné písně k bohoslužbě se hodí. Zdá se mi, že Gabler správně soudí, když píše: »Pi-ijetí písní v některé diecési nebo obvodu církev-ním běžných ospravedl!?uje se tím, že v prali skuteč ié držení i m, ně cemiélio majetku má z pravidla před.iost pi•ed drže.iím pouze možným nebo žádoucím majetku cennou mnohem vyššího.« Tím nechceme říci, že všecko zděděné, není-li to zrovna »škandálně veselé«, v jednom kuse se má podržeti; lid nelpí se stejnou pietou a houževnatostí na všech svých písních, a jestliže mu múžeme dáti něco rozhodně lepšího, jemu více se zamlouvajícílio, třeba ze staré doby, budeme moci talccvé méně zalcořenčné písně bez bázně ze zpěvníku vypustiti. Kéž by se J. Moln-ovi zdařilo, aby v novém právě ohlášeném »Psálterlein« našel zlatý střed! >Dobic činí, že i písně mešní ve větším počtu uvádí, o nicliž Dreves (str. 116, 122) nechce ani slyšeti, a jenž by raději viděl, aby se ze zpěvníku vitbec vypustily a na-hradily jednotlivými písněmi, jež by se Vyvolily s ohledem na církevní rok a tajemství sv. oběti z celého pokladu písní církevních dobrých.«') — »Pi!lišným purismem umlčuje se lid — a zpívá se jen na choru. Píseň lidu zustaniž písní lidu; i náboženská píseň 1 i d u j e p í s n í n á r o d n í. Písni národní odpustíme něco, co se týká rhytmu i rýmu, ale píseň národní musí býti výronem citu lidu a melodie vyjádřením a spolu buzením citu lidu. Běda! Kde se rýmu obětuje dojemná prostosrdečnost výrazu! Běda! Kde se na místo národní písně dá lidu do rukou báseň slohu vysokého! Ještě více však běda, kde se na místo písm národní s týmem nedokonalým dá lidu do rukou chladná rýmovačka, která není asii básní, ani písní národní. Podobně to je zajisté i s pi• lišností v purismu melodie ... I. i d
'j 'fh:ahof r, 582.