-62‑

il,oucímu, » e by se umění krasopisné a drobnomalířské sotva Vylo u nás k takové dokonalosti povzneslo, kdyby zakládání literáckých spolků v Čechách a na Moravě toho času nebylo tak valně se rozšířilo a tím i příčiny k zdělávání a ozdobo-vání kancionálů, jim potiebných, nebylo dalo.« (Pam. arch. 1898....) — Ale ani školství české nebylo by se tak utěšeně a obecně rozšíiilo, kdyby vaše literátská bratrstva nebyla se o ně zajímala a o stálý vzrůst škol pečovala. Poznali jsme, proč jim na tomto vzrůstu záleželo. Sám rozkvět a trvání jejich na něm závisel a všecek se zakládal. (Viz obzvláště 12, čl. Novořišsk. liter, pak z. str. t. Děj.)
L toho všeho nyní laskavý čtenář snadno pozná, jak souditi jest nám o výpovědi Fejfalíkově ve příčině bratrstev literátských a německých spol-cích Dleistersiingrů. Dnes by Fejfalík tak nepsal.
Účel a ústava obou těchto spolků podstatně se lišily. ,Meistersaugerové,< byly cechovui spolek iemeslníků. Však zpomeneme-li, kdo byli údové našich bratrstev, zpomeneme-li, jak zvelebili malíiské, písaiské a budebné a básnické umění: po-známe, jak vysoko stála naše literátská bratrstva nad iemeslnými ,Meistersángry«. Tudíž ovšem ne-mohl Fejfalík žádné taUulatury (pravidla) u našich literátů nalézti a jeho výtka o neznalosti obou společností padá na Fejfalíka zpět. Soudil jako slepec o barvách.
Naši litéráti »nerovnali se« ovšem německým Meistersángrům, o jejichžto umění napsal nad jiné povolaný kritický znalec Dr. Ambros: »Aus der edlen Rase (des ritterlichen Minnegesanges) wurde eine Hagebutte... Die Weisen der Meistersánger machen ohne Ausnahme den Eindruck der sch'+cerfiilligsten I'edanterie, einer schwung- und geistlosen l:ezitation.« (Gesch. d. Musik, II.)
Umění a úloha našich literátů byly vyšší, vznešenější a čestnější, nežli iemeslné veršotepectví, a jakou měrou ji dostáli, nyni bezpečně vime. A o českých písních jejich platí na mnoze onen soud, jejž vyiknul sám Fejfalík o čtyii léta později z ne-vědomosti jednostranně pouze o písních Českých Braní: »In der kirchlichen Liederdichtung der Briider, deren Innigkeit und Reichtum man nicht genug bewuudern kann, findet sich die dreigetheilte Strophe in der verschiedensten Form und Abwechslung vertreten. In der That genúgt ein Blick in die zahlreichen H a n d s c h r i f t e n (ty přece patiily našim literátským bratrstvům:) und gedruckten Kanzionale ... der Briider, um iiber den wechselvollen Reichthum auch der ausseren Fcrm ihrer Gesange zu erstaunen.«
Divil se tedy Fejfalík z neznalosti věci na mnoze i písním literátských bratrstev, jei diíve snížil. Co tu napsal, již dávno bylo pied Č. Bratry a současně s nimi v české hymnologii literátských

bratrstev, jak z celého pojednání o nich vychází na jevo a dosvědčují hojně prameny.")
Ze všeho jde také na jevo, že dvojnásob mylné jest udání Ad. r. z \Volfskronu (D' Elvert: Schriften VIL, str. 6.), že v T~ebíči byla již r. 1516. »eine vollkommen organisirte Meistersiingerschule« (literátské bratrstvo!), jíi prý pan Smil Osovský z Doubravic r. 1606. potvrdil pravidla školní. Rovněž tak nesprávně prohlásil literátské bratiiny ve Vel. Mezii&íčí a v B r t n i c i (r. 1611.) zn ~Meisters(ingergenossenschaften«. (Viz o těchto literátských bratrstvech na str. 158.)
Na konci spisu svého (str. 463.) dokládá: »Ze všeho, co jsme posavad o posvátném zpěvu svých piedku a o literátských bratrstvech na základě bezpečných pramenů poznali, jasně na jevo vy-chází, žet v pravdě tato bratrstva to byla, jež řečený zpěv v českém národě nejúsilovněji a nejvydatněji pěstila, zachovávala a stále zvelebovala, s ním pak a jím také ducha pravé zbožnosti v českém národě až do našeho věku dochovala. Násilným jich zrušenim zmizel z nárc,da českého velký a mocný činitel národniho života jeho, jehoi piední a nevšední ozdobou byla právě tato zbožnost, ke všemu podniku a zdaru velice prospěšná.
Nyn[ teprve pochopíme pinou měrou, jak oprávněné byly tužby a náiky, od cirkevní vrchnosti na diecésní synodě pražské 1. P. 1863. takto projádiené: »I nelze nám slovy dosti vylíčiti smutné následky, z potlačení sborů literátů vzešlé. Netoliko že pěstování nábožného zpěvu vůbec za-niklo, i velebnost a návštěva služeb Božích i domácí pobožnost spolu i spasitelné vychování n11áde2e, anobrž i veškerá mravni povaha katolických rodin velice utrpěly ... Čím Volněji nás takovýto neštastný osud oněch spolků dojímá, tím ochotněji touííme, aby opět vzkiíseny byly.« (Acta et Stat syv. Prag. 1863., cP. 13. V pielcl. v »Blahov.« 1864, str. 149.) 'rak toužili cirkevní vrchnosti též na krajinské synodě praiské r. 186o. (Cap. V'I[. al. 2.), poukazujíce také na pravý prostiedek na trvalou jich obnovu stálým cvikem dítek ve škole, z níž jalo jsme poznali, brali také literátské kůry sobé dorost, zpěvu znalý. Proto i diecésní synoda budéjovská rok na to problásila : »... Non possumus non q u a m ardevtissime exoptare, ut confraternitates ejusmodi, ubi exstiterant, resusciteutur, et etiam alibi, quantum fieri potest, introducantur.,, (Cp. XXXI. pg. 66.) I slíbil a podal pak biskupský Ordinariát brzy potom návrh stanov literátských bratrstev, nové době piizptisobených (Ordin. 11. 1864.), jaki učinila pražská synoda již
Viz k tomu, co řečeno v II. době literátských bratrstev. —Lde jest nám poznámkou ještě dodati, že v '1' a c h o v ě bylo mariánské bratrstvo již pi ed Ferdinandem I. »m a r i a n i s c h e S t. Jacobi Bruderschaft« zvané, jei mělo po celý role denně m a t u r u, na čest Yanny Marie zpívanou. (Geschichte d. St. Tachau v. J. Stockloew, 1898, IL, 18.)