— 59 —

jen smutně a zasmušile, anobrž žádoucno jest, aby občas i vesele — svatou veselostí — sobě zajásala, aby zpívající obec k radostným a nadšeuýul chválám božím roznítila; vždyt »veselého dárce miluje Bůh«.

Jmenovaným vlastnostem písně církevní vyhovují :
a) písně starodávní, sti-edověké,
nejlépe.
Yocházejít z časů největšího rozkvětu víry, a, nač ti-eba dáti největší důraz, »test a melodie církevní písně drží stejný krok s náboženským vědomím lidu; 'čím proniknutější více vírou doba, tím vznešenější má písně.« 1) »Staročeské písně kostelní jsou nejlepším toho důkazeui, co lid český ve svých chrámech chce zpívati a jedině písně dle těch vzorů skládané na dou v lidu českém obliby. Však ty naše staré, krásné kostelní písně počínají znenáhla z chrámů se vytráceti a místo jejich zaujímají písně ceny mnohem menší.«2) »Stará píseň církevní jest výkladem roku církevního, který lid sám si utvořil. lIluví řečí lidu, pěje jako lid,<3). »Všem jmenovaným požadavkům vyhovují průměrně nejlépe starší církevní písně až do 17. století, k nimž tedy při upravování zpěvníku sáhnouti nutno, aniž by se ovšem dobré písně z pozdější a nejnovější doby vylučovaly.« 1) »Vznešené zpěvy sti-edověku, ve vířepiné době v zbožných srdcích vzniklé, měly by se opět zavésti v katolický život a zpěv ]ce cti Boží a Ivu spáse duší.« 5) Dle toho pak také sám vydal: »O Christ, hie merlc'«, ein Gesangbiichlein geistl. Lieder 1885.
V uvedených slovech byly na-značeny některé pi-íčiny, proč starodávné písně tak vynikají. Než ještě jednu příčinu musíme uvésti jejich výbornosti. Je to tato. Starodávné církevní písně vznikly co do nápěvu většinou z chorálu církevního. Co tedy platí o melodii chorálu, platí velkou částí také o jejich melodii Z této těsné souvislosti s církevním zpěvem officielním, chorálem, hlavně vysvětluje
') »Ouartal-Schrift,« 1891, S21.
') ,V1así«, Ii., 432.
Xyrillu, 1888, 58.
Thalhofer, 1. c. SSt.
Dreves, 1. c. io.

se jejich nehynoucí cena. Ano i ty písně, které národní nápěv mívají, původem svým k chorálu dosahují, nebot národní nápěvy mnohé z církevních se vytvoi-ily. Dosah tolio pěkně vykládá >>Correspondenz-131att« 18)2, 41. takto: » Jako duch liturgie naprosto se různí od ducha světa, tak i duch církevní hudby (i zpěvu) na-prosto se musí různiti od hudby (i zpěvu) světského. Mezi církevní a světskou hudbou musí býti nepi-ekonatelná pro-past. Aby nikdo nezapomněl, praví Jakob, (»Die Kunst im Dienste der Kirche«), že hudba církve ne od ducha tohoto světa, ale od Ducha božího je, zpívá církev svým vlastním zpěvem, neužíraným v lcaždodei1ní potřebě, naopak ale v církvi vždy domácím, zpívá v oněch tonech a melodiích, jalo jí je Duch boží v typickém (předznačnént) Jerusalemě skrze královského pěvce pi•ipravil, aby jich_ upoti-ebila k písním nového Sionu.« Ze shodnost písní starodávných s chorálem hlavní je příčinou jejich melodické výbornosti, vysvítá i z těchto slov řezenského biskupa Valentina 0857) : »Řehořský chorál zůstane po vše -,-ěky pramenem a zdrojem cirkevní hudby a proto podává také nejlepší měřítko k správnému soudu o ní.«
Po uvážení všech jmenovaných okolností odporučuje se přijmouti tyto staročeské písně (do válek husitských složené): »Buoh všemohoucí«1), »Gospody pomiluj ny« 2), »Jezu Kriste, štědrý kněže«3), »Narodil se Kristus Pán« }) »Návštěv nás, Kriste 2ádoucí«5), »Stáše matka žalostivá« 6), »Svatý Václave, vévodo,<-,), »Vítej milý J. Kriste, vítej«"), »Vítej milý J. Kriste, jenž« 3), »Vítej
milý J. Kriste z Panny čisté« 10), »Vstalt jest této chvíle« 11),
Roráte : Staročeské roráte nepře-konatelný vzor duchovní písně české. (»Cyrill«, 1890, 93.) »Roráte české jsou slavným památníkem úcty marianské«

') Konrád : Dějiny L, 72, Ottův sl. ".VI., 362.
2)	„ z7, 30, „ ti „ 362. p0 kázání podobná píseň i v Němcích se zpívala. (Thalhofer, 560.)
Konrád: Dějiny 77, Ottův sl. n. VI., 363. Rd. píše, ie upadla v nezasloužené zapomenutí.
Konrád : Dějiny 69, Uttův sl. n. VI., 363.
t35.
a)	A	138.
71, Otti1v sl, n. VI., 362.
B)	64,	11	.	363.
y)	66,	»	363-»	11 10)	179‑
11 )	61,	»	36z.