— 38 -

-Tohoto užitku však jen tehdy se dosahuje, jsOU-li
3. písně ty náležitě uspořádány
Pastýřové duchovní, pečujte o to svědomitě, aby se užívalo písní jen takových, kteréž by obsahem i nápěvem sloužily k vzdělání, takové pak, ježto bludné jsou, nejapné neb na způsob světský složené, aby se vyplenily. Mimo to dbejtež také, aby písně byly podle úmyslu církve přiměřeny slavnosti, která se světí, a bohoslužbě, která se koná. Zpívaji-li věřící při oběti mše sv., tu alespoň za kanonu jen takové písně bráti sluší, kteréž obsahem svým k svatému konání se hodí.«') »Duchovní píseň jest modlitba, církevní píseň budiž církevní modlitba. Jalto pak jednotlivec ve svém srdci mnohé se modliti a prositi může, co církev tak ve svou vznešenou modlitbu přijmouti ne-může, právě tak nemůže si církevní (kostelní) píseň všechno to dovoliti, co duchovní písni vždy příslušeti může«, tak trefně označuje D r e v e s ve svém znamenitém spise »Ein \Vort zur Gesangbuchfrage« rozdíl mezi písní ducliovní pro jednotlivce a písní církevní pro kostelní potřebu. Tento spis sestavil hlavně proto, aby byl návodem při po-suzování církevní písně. Poněvadž pak ve všech hlavních věcích potkal se s všeobecným souhlasem, následuje zde jeho jádro.
1. T e x t. P í s e ň pravá vzniká z citu, proto také její podstatou (jádrem) je 1 y r i k a. Dle toho je každá píseň svou povahou subjektivní, poněvadž se však má zpívati v kostele od lidi v ech stavů a riizného věku, musí city v ní obsažené býti takové, aby je mohli všichni přítomní živě spolu cítiti, v tom způsobě je píseň povahy objektivní
Lyrika písně jeví se dvojím způsobem: hned z počátku mocně nás uchvátí do svého oboru; tak se děje obyčejně (na př. Narodil se Kristus Pán; Vstalt jest této chvíle), nebo od prvního pojetí předmětu stále stupňuje náš zájem až k velkolepému výsledku (na př. Dies irae); také se obojí způsob spojuje (Lauda Sion).
Lyrika písně bývá někdy skryta, někdy s epikou spojena. Projádření lyriky v písni musí býti:
') Sněm pražský.

I. objektivní (subjektivní nálada básníkova musí býti náladou všech pravých křestanů);
z. lidové: prosté, dětsky - zbožné, naivné, při tom však pravdivé, vroucné, musí to býti nehledaná, nenucená hloubka a vroucnost nálady duševní, aby v á b i I a, zrovna táhla k zpěvu, ne ale k deklamaci; (opak: picmrštěnost, citlivůstkářství, nadsazenost, nucenost, šiiořenost citu) ;
3. církevní : vážné, velkolepé, posvátné, vznešené, potřebám církve při-měřené; (opak: malicherné, ledabylé, světskému duchu nakloněné).
Proto účelem písně nesmí býti po-učování rozumu, dogmatické, morálni leázání (poněvadž by pak nesměřovala k Bohu, což vždy má býti), aneb docela poučování samého Boha (i takové písně byly složeny!) nebo apologetika, polemika. K tomu jsou jiné prostředloy. Musí míti ovšem píseň dogmaticloý obrali, ale lyrikou proniknutý (Lauda Sion).
Il. Melodie. I. Rytmus v české písni musí býti přízvučný. »Rým v nynější písni bez výminky budiž.«')
2. Nápěv musí býti vážný, vznešený, pro bohoslužbu vhodný. 1lejž zpěvnost písně národni a vážnost chorálu. Proto především budiž dbáno, aby přízvuk slovní a hudební se shodoval. Klíč nejlepší G, linií vždy S. — Toho-li všeho se šetří, povstane pravé umělecké dílo.
S těmito vývody Drevesovými velmi se shoduje úsudek pronesený o písni v předmluvě kPrůvodu varhan pro arcidiecési Olomouckou. Tam stojí: »Učelem zpěvu církevního jest: přispívati k rozmnožení slávy boží a ku mravnímu povznesení a zušlechtění věi•ících. Zpívajíce písně nábožné přinášíme Bohu jednalo povinnou obět chvály a díků, jednak chceme vyžádati sobě na Pánu Bohu potřebných milostí. Není tedy píseň kostelní leč zpívanou modlitbou. Tato její povaha žádá nezbytně, aby píseň chrámová byla jednoduchá sice a prostičká, ale zároveň i vážná a velebná, významná a zvroucnělá, aby tudíž ani ve slově ani v nápěvu ne-obsahovala nic malicherného nebo titěrného, nic lehkovážného nebo laškovného, nic světáckého nebo triviálního. Avšak při vší vážnosti a velebnosti nemusí píseň chrámová vésti sobě vždy a stále
') Kosina-Barfoš, Malá slovesnost', iog; Mohr, Einleitung, S.