— S O -‑

o významu zpěvu v církvi). Youěvadž pak jiných způsobů než tyto dva (pi•edpisy církve o cliorálu pro kantátu — tiché mše sv.) nestá\-á, anf sprosti-edkující návrhThalhofrův výše pod Y) uvedený neplatí, poněvadž jeho theorie o platnosti zvyku není v tom rozsahu správná, nezbývá nic jiného než přijati p r v n í způsob, t. j. že pi-i zpívané mši sv. výlučně platnost má chorá 1. Tento logický důsledek sesíliti možno následujícími ještě doklady.
Zpěv je doplňující částí liturgie, vyríistá z liturgie, dodávati má jejímu slovu větší váhy a působností. Následovně musí zpěv po d i• í d i t i se liturgii a jejímu slovu, nesmí činiti něco zvláštnílio, tak aby při liturgii dvojí směr sobě úpině protivný na jevě byl. To však by se dělo, když by liturg, ]cněz, intouoval latinsky, a clior, jenž přece slova jeho má doplňovati, talc by nečinil, naopak jiná slova, jiný zpěv obecný by odzpěvoval. — Považme dále, že nacvičení chorálu, jak z uvedených výše slov znamenitých odborníků vysvítá, není na-prosto nesnadné a nemožné, a poznáme, že i z této příčiny nařízením církevním odporovati je úpině bezdůvodné. — To tím více, že v Rímč o věci naší jsou úpině dobře poučeni, takže znají vše dopodrobna, a proto rozhodnutí římská tím jsou závaznější, ona, jak Konrád 1. c. trefně dí, »tu jedině platí a rozh o d u j í«. Aniž může někoho odstrašiti od zavedení dobrého chorálu obava, že by lid snad tím byl vyhnán z kostela, právě naopak se stane. Stvrzují to následující slova v Cas. kat. duch., 1584, 527: »Díval jsem se (při velké o pouti emauzské) na ten nesčetný zástup lidí, kterak hlava vedle hlavy byla těsně na-rovnána a oči všech upřeny byly lc oltái•i, kde se zpívalo, a bylo v kostele ticho jako v divadle při » llimitriji«, bi zdálo se mi, že by ten náš český lid v této chvíli s mnichy se dal z pina srdce do zpívání, tak mu to plálo z očí.« A že tu není přehnáno, možno se pře-svědčiti v Lmauzích každé neděle.
Nemalým důvodem, abychom poslušni jsouce církve své chorál při zpívané mši pěstovali, jest u ž i t e k p r o o s a d y z tolio plynoucí. Objasní nám to blíže slova Konrádova v Cas. kat. duch., t584, 533: »Liturgický zpěv jest mocným prosti•edlcem, aby věřící vžili se do ducha církevního roku, by v něm a jím pro-spívali a rostli a dospěli až v muže do

konalého. Zvláště pak pozorny činíme duchovní správce, jak výborným prosti-edkem jest, aby pouhaslou lásku k sv. círlcvi Kristově na osadách svých maně a příjemně budili. O tomto důležitém účinku a užitku lcrásuého liturgickélio zpěvu svědčí liojnou měrou zprávy Cecilslcých a Cyrillskýcli Jednot v Evropě a v Amer ce.La nniolié vizme pi•íklad celého znovuzrození osady tímto zpěvem. Stalo se — na malé vesnické osadě v Gašuriiu ve Vorarlberku, jež toliko několik set duší čítá. A přece vychoval na ní Y. 13attlogg v letech sedmdesátých k udivení světa tak dolcoualý sbor pěvcii kostelních, že i nejtěžší skladby Palestrinova slohu vzorně přednášeli, ale však i opilství, klecí a jiné nepravosti ua osadě na dobro ,ymizely a pěvci stali se vzornými ]cřesfauy.« — Také to pamatujme, že věi•ící nechodí jen p r o t o do kostela, aby zde zpívali nebo posloucliáním zpěvu čas si krátili!
Mám za to, že uvedené doklady po-stačí, abychom pi•esvědčeni byli, že nai•ízením církevním možno všude tyhověti, a že tudíž každý zpěvník pro kostel určený má míti nejhlavnější alespoň věci chorální, lež by kazdý verici zpívati mohl (po případě měl). Nemožno-li hned je všecky nacvičiti, tož alespoň nejsnadnější, hlavně mešní responsoria (Čas. ]cat. duch., 18)2, 147). Ovšem — a na to dle své zkušenosti kladu váhu — radno je, aby se tak dělo v e víc e o s a d á c h z á r o v e ň, nebol zavádí-li se jen na jedné, bývá pi•i tom hojně mrzutostí a nedorozumění a poptávání, proč u nás to má být a vedle ne a p. — Ne-mohu též zamlčeti, že muoa,í duchovní pastýři sami množí překážky proti liturgickému zpěvu. Nebot jak mohou jej zaváděti, když libovolně celý rituál počešfují, všechno všude česky vedouce?
3. Když jsme rozhodli, že chorál do zpěvníku pro všechny věřící určeného náleží, ti-eba zmíniti se o tom, jak jej podávati, jakými notami. Mohr v h;inleitung, 33., odporoučí důticlivě nechati i v obyčejných zpěvnících pi•i chorálu chorální noty. Slova jeho jsou: »Jak každý učitel zpěvu ví, zvyknou si děti školní i dospělí velice snadno notám chorálovým; v každé příčině prospěch, jehož dosaliujeme přepsáním not chorálních na obyčejné moderní, nevyrovná se škodě, jíž touto změnou chorál a jeho provedení zakouší.« A na stránce 34.: »Změna chorálnícli' nót v moderní není