-46‑
Literatura.

Dějiny posvátného zpěvu staročeského od věku XV. do zrušení literátských bratrstev. Na základě pramenit sepsal Karel Konrád, c. k. gymnasialní katecheta a profesor v Táboie, nyní v Praze. — I. část: XV. věk a dějiny literátských bratrstev. (Pokračování a do-končení.)
Pisatel sám probádal tyto kancionály:latinskočeský gradual vyšebrodského kláštera z r. 14ro., 2 jistebnické, 3 lounské, t třebenický, 2 litoměiicicé, 13 král.-hradeckých, 3 mladoboleslavské, t litomyšlský, t jindř.-hradecký, 6 sedlčanských,
t prachaticky, z táborské, 2 kíižovnické (týnské), 2 sv.-vítské, i městsk. archivu v Praze, zpěvníky c. k. univ. knihovny a král. zemského musea v Praze a i strahovský; z venkovských mimo Prahu též z chrudimské, i sobotecký, i novuméstský (n. M.), I klatovský, i něm.-brodský, i českobrodský a i pacovský. Mimo tato r u k o p i s n á
u n i k a probádal jsem také mnoho tištěných kancionálů všeho druhu, kromě katolických také haeretické, pak několik starých mšálů praiských. L moravských probádal jsem rukopisné kancionály : Pomykalův, Raškův, růžecký, Svorcův a Pinkavův (v O l o m o u c i), telčský, bzenecký, Černohorského a rožnovský doma, tištínský ve Františk. zemsk. museu a 2 v zemsk. archivu v B r n é. Z uherskoslovcnsk. (rukop.) turolucký (1684.) a svatomartinský (163
34.) — V c. k. dvorní knihovně
v í d e n s k é S a v ambrasské sbírce 2 jsme pro-bádali. Avšak i v k r a k o v s k ý c h dvou knihovnách, ve v r a t i s l a v s k é městské knihovně a v klášterní knihovně a d m o n t s k é bylo nám doplřtovati toto bádáni.
Záhodno bylo by ještě v Německu, v Uhrách a ve Francii tato bádání dopiniti, jak dosvědčuje několik objevů, pp. Jos. Jirečkem a Jos. Truhláiem učiuěnvch.
K dějinám literátských bratiin bylo nám ze-jména spravovati celou radu zrušovacích akt v místodriitclském archivu pražském, což samo zabralo šest neděl času. U táborském a píseckém bratrstvu bylo nám čerpati ze samých zápisů starých knih městských, o jiných z monografií těch kterých měst neb i bratiin, o mnohých z jejich vlastnich kancionálů, pii prachatickém, týnském (v Praze) a ml. boleslavském z vlastních matrik bratrských.
Hlavni pumůckou povšechnou stala se nám .,Hymnologia bohemica,,, již právě k tomu účelu sepsal =Jos. Jireček po společné úradě zvláštního komitétu v kiestanské akademii pražské. Nemá co důkladnosti a rozsáhlé bibliografické znalosti pramenů sobě rovné. Důleiitou pomůckou bylo nám také zevrubné pojednání Tadrovo ,Sborové lite

rátil«, v památníku pražského Hlahulu roku 1884. uveřejněné.
L těchto přehojných pramenů vzrostly tyto dějiny na veletok, jejž bylo nám proto rozdéliti na dvě části, z nichž první nyní předkládáme.
Nemalé nesnáze nastaly nám vzhledem k Moravé a Slezsku. O moravských literátských bratrstvech posud málo známo a i v tom, co posavad uveiejněno, není vše správno a spolehlivo. Kéi by bylo více tak důkladných pojednání jako NeUovidského, Kubešovo a nejnověji Židkuvo. Tot jsou ty iulové kvádry, jakých tieba k těmto Dějinám. Však málo jich. A přece víme, že i tam bylo literátských bratrstev hojně, ba některá trvají podnes. U českých rukopisných pak kancionálech, ua M o-r a v ě p s a n ý c h a nad XVII, století starších, nevíme a neznáme vyjma d a č i e k ý žádných. Nebylo jich? Tot mám za nemoiué pro nejužší duševné a kulturní spojení s Čechy a prastarou tradici moravskou, o niž latinský gradual Velké Byteše z XV. stol. svědčí.
Jestliže v Čechách tak hojně a horlivě psáno a malováno bylo kancionálů již od XV. věku, a to ne snad jen v dilnách praiských, nýbrž i po venkově (na Bechyni, v Král. Hradci, Cltrudinti a jj.), nelze mysliti, že by na sesterské Moravě nebylo se tak dělo. Le v SVII. a XVIII, stul. se tak skutečně stávalo, máme důkazů již s dostatek na rukopisných kancionálech, v Olomouci, Brnč a j. chovaných. Alevšak ty právě tím více utvrzují nás v domnění, že i na Moravě psali a ozduUovali takové zpěvníky zajisté již před XVII. stol. Ob-dobou pak soudíme z těchto kancionálů, že i ve stol. XVI. a dříve byli to (na Moravé) ponejvicc asi školní rektorové po venkově, ktei í takové kancionály pořizovali. Však kdežto čeští illuminátoři z umělých škul čerpali své malířské a písařské umění, žičili se moravští po nejvíce domácí, samo-rostlou školou, jež musi býti prastarého původu, jak důmyslně dokázal V. Houdek v krásné publikaci ,Muravské ornamenty«, III. svaz. (zvl. na str. 21.). I nelze nám tudii nepiisvědčiti závéru, jehož dodélal se tento bystrý badatel: »Proto má tato škola moravsko-slovenských rukopisných malliů vznik svůj zajisté v dobách dávnějších, dle našeho domnění snad ai v oněch dobáeh, kdy u nás kvetl ještě sloh Uyzantský, pěstovaný hlavně v klášteřích černomnišskýctt, jejichžto první začátky spadají v dobu míše velkomoravské.« Str. 22.) — Jak ladný a bohatý to obraz staročeské osvěty a vzdělanosti skytá toto lidové uměni moravské a důkladně vyškolené umění českých illumináturů, zejména Yolirára a Radouše tu, Yomykala a Pinkavy tam ! — Téi o tom nedostává se nám zprávy, zda také na Mo-