— 39 —

čínajíc až do této chvíle. Stará Zpěváčková, v obyčejích svatebních již zkušená, nasadila se do své staré lenošky jako rozčepejřená kvočna do posady a v piném vědomí své úlohy očekávala další jednání.
To pak záleželo v tom, že Kajka pi-ivedl Marjánu před starou, Marjáua klekla a Kajka spustil slavným hlasem:
»Dobrotivá mamičko,
dovolte mi slovíčko,
jer chci místo dcery valí, nad zlato a stříbro dražší,
s vroucnou prosbou promluvit, an jí nedá mluvit cit: Abyste jí odpustila
všechna slova, všechny skutky, kterými se provinila
a vám byla na zármutky.
Já vás prosím ponejprv —«
Zastavil se a čekal. Stará Zpěváčková pátravě pohlédla na dceru pi-ed ní klečící, stiskla sepjaté ruce a pravila slabým hlasem: »Odpouštím.«
»Já vás prosím podruhé,« pokračoval Kajka a i•ekl slovo »podruhé« siluěj i.
Zpěváčková ohlédla se kolem sebe a kočičí její oči v rychlém letu zpytovaly v tvái-ích přítomných dojem této scény. Nazdvihla prst jako Juno a také silnějším hlasem odpověděla: »Odpouštím.«
»já vás prosím potřetí,« doléhal Kajka dle své úlohy hlasem tak silným, až si vedle něho stojící Mareček zandal ucho, protože mu v nčm zahučelo, jako by mu vedle něho vysti-elil.
Starou Zpěváčkovou přemohl mateřský cit nyní tak, že by málem byla vy-padla ze své role. Stiskla své bezzubé dásně k sobě tak prudce, až jí brada klepla o dlouhý a zahnutý nos, zálclopky slzníku tím byly vytaženy ze svých zásuvek, a ona, v slzách tonouc, zvolala hlasem, který v štkání vzal na sebe ton vysoké fistule: »Odpouštím.«
Nevěsta, která klečela před svou matkou jako ovečka, citem jsouc rovněž přemožena, zakryla si rukama tvář, Kajka pak pokračoval:

»Též vám dcera díky skládá za to vaše vychování,
a již pro Boha vás žádá, byste jí a ženichovi

pro tento stav jejich nový dala svého požehuánL«
Čvančara polclelcl po pravé straně své nevěsty a staráLpěváčková povstanouc, vyndala své veliké brejle s kulatými skly v koštěné obrubě, jaleé tenkráte byly v modě a jež slouly vejrovky. Yan učitel též takových užíval. Kajka postavil se za klečící, rozevřel knihu a držel ji před očima Zpěváčkové, jako držívá akolhyta missál před panem kardinálem; ta palc, položivši své ruce na plavý klečících, četla nad nimi slavným hlasem obvyklé požehnání.
Po té rozdány rozmariny, průvod se seřadil a šlo se do kostela. Podle starého ki•estanského obyčeje zpíval se po cestě žalm 127.
V překrásném čtverohlasu spustila garda páně učitelova: »Blahoslavení všichni, kteří se bojí Hospodina a kteříž chodí po cestách Jeho.«
Veškeří svatebčaué a hosté pak zpívali dále druhý verš unisono, jež uchvatné hlasy pozaunů v táhlých akkordech do-provázely: »\'ebo z práce rukou svých jísti budeš: blahoslavený jsi a dobne se tobě povede.«
Hluboký ton pedálové surmy dozněl a garda zanotovala ve čtverohlasu třetí verš: »Manželka tvá bude jako vinný kmen plodný po bocích domu tvého: dítky tvé stanou se jako mladistvé olivoví vůkol stolu tvého.«
A opět vpadly hlasy trombonů, provázejíce zpěv verše čtvrtého: » Ejhle! tak bude požehnán člověk: kterýž se bojí Hospodina«. Načež čtverohlasý k nebesům zalétal sbor v prosbě: »Požehnejž tobě Hospodin ze Sionu: a dej, at spatřuješ véci dobré Jerusaléma po všecky dny života svého.«
Jemu pak odpovídalo unisono posledního verše: »A viz syny synů svých: a pokoj nad Israelem.«
Při zpěvu »Sláva Otci« vstupoval svatební průvod již do předsíně chrámové.
Mnohým čtenářům jest krásný tento starokře3tanský obyčej, zpívati totiž žalm na cestě svatebčanů do kostela neznámým, na Moravě však na některých místecli obyčej ten se zachoval. A zajisté, že jest slavnostem svatebním daleko přiměřenější a že se vztxešeností stavu manželského daleko lépe souhlasí,