(hudba v obecném smyslu obsahuje i zpěv) pominouti a službě Toho nepodrobiti, jemuž náleží sláva nejvyšší; neb tato nedá se již jen prostóu mluvou vyjádiiti, alebrž toliko zvýšenou, t. j. zpívanou mluvou. Zpěv tent jest mluvou poesie a celý role církevní, veškerá jelio bohoslužba jest v pravdě téměř jediná, nepřetrr".itá velkolepá báseň nebeská, jež plyne z nejhlubších útrob církve Kristovy a z pinosti a nadšení samého Ducha Božího vytrys]tujíc, vtéká do života věčného. Proto s l a v n o s t n í mluva bohoslužby stává se bez-d ě k y zpěvem, proto církev ku zvelebení bohoslužby užívá i zpěvu.« »Církev užívá zpěvu pi-i bohoslužbě, aby slovo liturgické nabývalo větší moci, aby pohnutí mysli tonem symbolicky vyjádi-eno a v srdcích lidu probuzeno bylo.« *) Proto naši zpěvumilovní předkové podle sv. Bernarda říkávali: »Kdo zpívá, dvakrát se modlí ...« Bohoslužebný zpěv jest bezprostředíiírn a nejvyšším vnějším výrazem vniterné úcty a lásky Boží ... Bohoslužebný zpěv bez-prostředně z duše vycházeje, bezprostředně ji také k Bohu vznásí.« **) A biskup Eichstaedtský Iguatius napsal do pastýi•ského listu: »Zpěv jest slavnost-ním rouchem, do něliož naše modlitby, či vlastně modlitby církve, tato mistrovská díla Ducha sv., oděny jsouce, vstupují před trůn Boží. Liturgický zpěv

Skočdopole: I'astorálka. Časopis kat. duch., 18S4, 404.

náleží tedy k nejsvětčjšíui výkonům kněze a proto výše stojí nad kamennou budovu, nad zlaté nádoby, di-evěné oltáře a liedvábné paramenty.« Uvedené výroky ukazují jasně význam zpěvu při bohoslužbě a poměr jeho k modlitbě. Krátce a na výsost pěkně naznačuje vše, co řečeno, Walter takto: »Nazveme-li liturgický test poupětem růžovým, štípeným na bi-ehu Jordáuslcém církve svaté, pak je zpěv rozvitou růží, pinou krásou církevního slova. Katolický bohoslužebný zpěv jest modlitba církve v hudbu utajená, slavnostní mluva křestanskýcli tajemství, slavnostní mluva lásky mezi nevěstou Boží krví dobytou a mezi jejím Pánem a Vykupitelem. Cíui srdce církve naší pi-i modlitbě a oběti, svěcení a žehnání napiněno, ozývá se v melodiích a akkordech její hudby.«
Máme-li na zi-eteli, co právě o písni církevní jsme slyšeli a co o modlitbě známo je, pak můžeme poměr jejich i v ten smysl vyjádřiti, že m o d l i t b o u (a rozjímá ní m) vyjadi-uje se více subjektivní význam církevnílio roku, písní více objektivuí,atak se vzájemně doplňují. Dobi-e to vyjadřuje Konrád 1. c. těrnito slovy: »Mají-li věřící vpraviti a vžíti se do ducha církevního roku a té které doby a slavnosti jeho, třeba je zajisté a náleží po výtce hudbě a zpěvu bohoslužebnétnu, by zbožnou náladu, té které době a slavnosti pi-iměicnou, v srdcích křestanů v pravdě budil, rozněcoval a zvyšoval.«	(Pokračování.)

Obecná Jednota Cy ri llská.
Výroční zpráva Obecné Jednoty Cyrillské za rok 1893.

Minulého roku oslavoval celý svět padesátileté jubileum biskupské slavně vládnoucího papeže, Svatého Otce Lva XIII. Obecná Jednota Cyrillská tak učinila svým zvláštuim způsobem Cyrillským, tím nejlepším, co pohotově má, e x e r c i c i e m i C y-r i 11 s k ý m i, konanými dne z., 3. a 4. srpna. Slavnost zahájena jest službami Božími v opatském chrámu Páně Emauzském, při nichž mnichové benediktinští zpívali vzorně chorál v původní bohatosti melodické z Graduale nedávno vydaného. Konventní mše Emauzská jest zajisté nejvýmluvnější předmluvou a přípravou třídennílio cvičení církevně-hudebního. L chrámu I'ánČ odebrali se

četní účastníci z veškerých diecésí čcskýclr i moravských ku sedmým exerciciím Cyrillským zavítavší clo dvorany sv.-Václavské, kdež zpravodaj jakožto předseda Obecně jednoty Cyrillské hosty uvítal, vzdav jménem jednoty, pěstující nejideálnější obor umění církevního, nejuctivější hold vznešenému veleduchu na stolci Petrově a vysvětliv soustavný program přednášek a cvičení zahrnujíci vše, čím .Musica sacran se zanáší, vyzval Monsignora dra josefa Pachtu, c. k. profesura české university, aby liturgickou přednáškou sliromážděné potěšil. Piedmčtem přednášky byla thése: +Církev v liturgii hájí jednotu, v jednotě pak pěstuje roz-