— 14 —

rére« Aneriovo sice slyšel, avšak ne-mám ho po ruce; Hándlovo zase mám, avšak neslyšel jsem ho. —
Než přikročím ještě ku přednesu dvou posledních skladeb, dovolím si jako mimochodem se zmíniti o tom, jalo jsem }c nim pi- el, což mi snad laskavý čtenář nebude míti za zlé.
Allegriho » lTiserére« slyšel jsem po-nejprv asi v roce 1878 v císaiské kapli, lcde je rok co rok na Velký Pátek v 7 hodin večer po kázání a za úpiné tmy provozoval tamější ředitel kůru, chvalně známý vlastenecký skladatel pan Knahl. Pi•ítomna bývala elita Pražská, najmě šlechta. Po zpěvu následovalo po-žehnání s otatkem svatého ki•íže Kristova. Již při tom prvním poslouchání byl jsem étherickými tony díla Allegriova uchvácen a svrcliovaně příjemně pi-ekvapen. Tot byly tony, po jakých dávno práhla du'1e má, a zde jsem je nalezl! Jenom že to štěstí mé trvalo jen několik minut, a to na celý role. Druhélio a následujícího roku jsem si akolutaci v císařské kapli jako alumnus od spolužáků za každou cenu vymohl, abych se mohl zas blaženě pokochati v těch zvucích cherubínských, které mne lákaly ze všelio, co jsem kdy slyšel_, nejvíce. Po ti-etí ale nesl jsem již s sebou ten úmysl, že poženu útokem na pana chorregenta, aby mi partituru pi-epůjčil k opsání, nebo míti Allegriho stalo se mi takřka fixní ideou. Ale, já neštastník, neměl jsem tenkrát ani tušení, že to bude tak těžká věc. Pan chorregent vy-valil na nule oči, jakoby pochyboval, mám-li rozum, a odbyl mne opovážlivce slovy: Já nemohu z císařského arcliivu ničeho poučeti, a dokonce ne věc, která je v Praze unicum! Chtěl-li jsem tedy ukázati, že mám rozum, musil jsem pádnost toho důvodu uznati, mlčeti a pěkně se poroučeti. Tak jsem byl liotov, a můj ideál byl ten tam. Ale to »unicum« mi nedalo pokoje. Právě to slovo »unictim« mne potvrdilo v mém tušení, že jsem

slyšel něco ne obyčejného, co se ne-slýchá každý den, a to tínl mocněji pro-budilo po něm touhu a lačnost. Ted jsem zrovna hořel. Což by v celé Praze nebylo duplikátu toho »unicum«? A zlo-bil jsem se na pana K. přes všecku jeho nevinnosf. Nejraději byl bych se na něm vymstil za to odbytí, kdybycli, našed někde jakýkoliv, i třeba dost bídný a neírpiný opis Allegriho, mohl lc němu s vítězoslávou přijíti a i-íci: Podívejte se, pane, já to vaše unicum mám již odjinud! A vskutku; jalo skoro těž]cé a nemožné bylo získání té skladby na jedné straně, ta]<: lelice jsem k němu pi•išel na druhé. Jedné krásné neděle po-šeptal jsem panu řediteli Chlumovi z Křestanské akademie, jenž toho času se svým sborem u nás v seminái-ském chrámu Páně zpívával, nemá-li, nebo neví-li o Allegriho » :Miserere«. Pokrčil rameny, ale doložil: Podívám se někam. Nesmím vyzraditi, kam se podíval, ale za několik dní mi je pi•inesl. Staré Lipské vydání z minulélio století. Ani jsem nevěi 1 svým očím; ale tu stály tytéž noty, které jsem nahoi-e slyšel. Nebylo pochybnosti, Allegri tu byl! Tenkrát byl jeden z mých nejšEastnějších dnů. Samou radostí zapomněl jsen: se p. K. vymstíti. Nastaly zrovna prázdniny, po třetím ročníku, a já měl dosti času na opisování. Okamžitě jsem se dal do té práce a s ukrutnou pietou opsal všecko do noty. A byly v tom vydání i jiné pěkné věci: Palestrinova díla: 8lilasé »Stabat Mater« a »Improperia« a Baiovo ».Ntiserere«. Všecko jsem opsal. Pak jsem se mstil jen v myšlénkách slovy: Já ti dám »unicum«!
Talc jsem tedy nabyl ony skladby. Dobrý čtenáři, odpust, že jsem tu napsal něco, co nebylo na Matutinum Tenebrarum v metropolitním chrámu Páně. Ale vypsal jsem to za tím účelem, aby tě následující ulcázlcy tím více k sobě pi•ipoutaly a abys se jimi podobně jako jednou já mohl potěšiti.	(Uokon;ení.)

Obecná Jednota Cyrillská.
VYROČNÍ ZPRÁVY ZA ROK 1893.
Areidieeése Pražská.
	Ze ZIŽYOVá. S obzvláštní radostí podávám	za rok 1893, ueboi tento uplynulý role byl zároveii
	letošního ruku zprávu o 8innosti naší Jednoty farní	ro. rok trvání naší Jednoty. Ano, letos jest tomu