— 1 3 -‑

pohybují se zvláště z počátku u veliké vzdálenosti od sebe.
Rozrušení mysli, před tím v takové míře nastalé, zase se znenáhla upokojuje. Slavný ples andělů a vědomí, že se nám smrtí Kristovou zase otevi-elo nebe, že Bůh jest nad námi usmířen, že jsme vy-koupeni, zhojuje jako balsám bolest naší duše. 7. hloubí srdce modlíme se s církví svatou »Otče náš«, nebol dostiučinění Kristovo vrátilo nám Otce a práva synovská.
Ach, jal< mocně působil ten zpěv! V celém chrámu není člověka, jenž by jím nebyl dotknut. Kdo by té chvíle do kostela vstoupil, poznal by na první pohled, že se tu dálo něco velikého. Panuje tu ticho hrobové, nikdo se nehýbe, všecko polcorně klečí polii-íženo v nábožných myšlénkách. Neděje li se tu v srdci mnohého něco podobného, co se dálo v duši pohanského setníka? — Jak zvážněly pojed iou tváře, které ještě pi-ed clivílí zái•ily náladou světa! Sklopeno hledí do země to oko, které se pi•ed tím na všecky strany zvědavě to-čilo. Jakási tvrdá pečet uzamlcla to švítorné ústo, které diIve k Bohu nemluvilo. Zde a tam skrápne s očí drahá perla kajícného pohnutí. Jediné, co pi•erušuje tajemny ticho, bývá hluboké po-vzdechnutí, kterým se uvoliíuje nitro vroucími city sevi•ené. Talcor-ou moc má nad srdcem lidským svatý zpěv církve! Tane mi tu na mysli, co psal sv. Augustin (Conf. g, 6.): »Jak mnoho Tkal jsem v písních a zpěvích Tvých, mohutně dojat sladkozvučnými církve Tvé hymnami! Splývalyf zpěvy ty v uši mé, a do srdce mého zčištěná se prýštila pravda, a vzplanul tam olieň zbožnosti, a proudily se slzy, a dobře bylo mi v nich.«
Ale tento zpěv jest jen jaksi úvodem k následujícímu nyní žalmu 5o. V této svaté době modlí se Církev sv. po všech hodinkách tento kající žalm, který psal David tenkrát, když Duch svatý napinil srdce jeho žárem pravé skroušenosti. Bohem vdunutá slova jeho jsou nejdokonalejším výrazem nadpřirozené lítosti nad hi•íchy. A kdy nám více vstupují naše hi-ichy na mysl, než tenlerát, když si pi-ipomínáme, co náš Spasitel vytrpěl k jich shlazení? 'tenkrát se nejvíce probouzí v nás vědomí naší ohromné viny, tenkrát nejvíce cítíme potřebu, abychom volali lc Bohu o smilování. Leč nenalézáme v sobě slov, jimiž bychom Bohu

projevili tu sklíčenost a prosbu svou. A tu pi•evhodně naskýtá se nám tento žalm, v němž se tak pravdivě zrcadlí celá naše kajicí útroba, a jenž tak přiměi•eně žádost naši tlumočí. Pro tuto neocenitelnou vlastnost svou stal se žalm 5o, nejpopulárnějším a nejužívanějším ze všech žalmů. Slova jelio působí neodolatelnou mocí na ducha lidského. Kdož by se podivil, že i hudebníci všech časů se snažili, aby hudebně vyjádi•ili to, co v srdci cítili, když o slovech jelio rozjímali? Celé řady skladatelů obíraly si tento svatý text k hudebním koncepcím. Avšak lépe až do dnešního dne nepřioděl nikdo žalm 5o. skvělejším rouchem hudebním nad dva mistry starého věku: Allegriho, a jeho následovatele Baie. Díla jejich jsou nepřekonatelná. Ideal andělského kůru, piný nejlíbeznčjší harmonie, přebohatý krásami a rozmanitostí, daleký vší rozmazlené sladkosti a sentimeutálnosti, čistý, uchvacující, pronikavý, a pi•i tom tak jednoduchý — v těchto skladbách se vtělil. Jsou to produkty prvního řádu, jak byla Feidiova Pallas, Homerova llias, Shakespearův Lear, Palestrinova Marcellslcá mše a j. v., jichž cena nikdy neuvadne. Celý hudební svět vzdává těmto nesmrtelným, mistrovským kusům zaslouženou chválu. Tyto skladby jsou důkazem, co může duch člověka Bohem obdařený provésti několika málo notami.
Máme-li i•íci, komu z obou náleží vétší chvála, jsme věru na rozpacích. ..Mů2eme říci jen tolik: Allegri jest původní. Bai jest žák, jenž v šlépějich svého mistra popošel dále. Avšak nebyl by s to, aby se vedle něho postavil a vedle něho obstál,. kdyby sám podobně nebyl veleduchem. Allegri má ve svém »Miserere« pouze trojí melodii, z nichž se dvojí stále opakuje. Bai má jedenácterou melodii, vždy novou, pi-ekvapující a neodolatelně krásnou. Leč úměrností, ušlechtilostí a bohatstvím pi-ece pi-edčí Allegri nad Baie dosti znatelně. Skladba Allegriho bude vždy raději poslouchána. Opakování dvojiho způsobu lépe se vžije a porozumí, než veliká rozmanitost s]cladby Baiovy, jejíž krásy pi•i poslouchání nelze zažíti. Jest jí mnoho najednou. — Kůr Foerstrův pro-vozuje » Miserére« od čtyi- rozličných skladatelů. A sice od F. Aneria, Jalc. Hándla, Greg. Allegriho a Thom. Baie. Skladby prvých dvou vymykají se z tohoto mého líčení, jelikož jsem»Mise-