— 7 —

telského zcle skvělých výsledkú dočinila se. Jednota však neměla stanov, několik roků zkvétala, ale později ochabla a usnula. Lid zdejší má hlas pěkný, zvučný a objemný, tak že by věru škoda bylo, tuto hiivnu zakopati, toho daru nešlechtiti a dále nerozvíjeti k činnosti uutohoslibné, záslužné a bohumilé. Proto s všeobecným účastenstvím a s radostí byl vitán nyní opět úmysl, Jednotu Cyrillskou znovu zřiditi a k •,ivotu novému zase pro-buditi. Čaenů činných, dospělých přihlásilo se na 35. Ti scházívají se s chvalitebnou horlivostí 2 až 3kráte v týdnu ke cvičení, jež zdejši sl. sbor

učitelský s velikou láskou a ochotou iiclí. Je na děje, že Jednota všestranné přízně a uznání v3cch farníků brzo si dobude, jelikož bude zde jediiijm spulkcm, jenž na veřejnost ke cti a ozdoUé farnosti vystupovati bude. Aby se pak Jednotě pevný položil základ a více prospívati mohla, třeba, by měla stanovy. Proto osměluji se vys. důst. pane prositi o laskavé vyhotovení a brzké zasláni přípovědné listiny a potřebných výtiskú stanov. Nové iunosti zdejší jednoty -,Zdař ]'óh!«
František Mikan,
duchovní správce.

FEUILLETON.
Z M Ý C H P A M Ě T Í_
Cyrillist im pro radost napsal Dr. Rudolf Horský. (Pokračování.)

V nejpěkuější básni s,-é, »Písni o zvonu«, praví Schiller, že nejlcrásněj.~í den života jest deu, v který roztoužený milenec slaví svatbu s vyvolenou družkou svélio života. Cvaačarovi a Marjáuě nejkrásnější tento den vzešel. Cvančara, který štastuě již vylezl na šestý šprysl svého mládeuecl:ého života, nebyl sice žádným roztouženým milencem, vždyt sám každému vykládal, že se »nežení pro blázny«, ale přece toužil po vlast-ním hrnci, v němž by mu j eli o žena vai-ila, a po vlastní domácnosti, kde by na stará holena trochu poklidu našel. A Marjána toužila po čepci, at už jí ho nasadí kdol:oliv, jen když nemusí více jako stará panna za trest drhnout prašnou bránu. Toužili tedy po sobě oba dva, ač jim o lásce nešeptal tichý mech a hrdliččin nezval ku lásce hlas. Všalc ale také nebyl tichý máj, nýbrž mrazivý leden.
Slunce vycházelo až k osmé liodiuě a osvítilo až za půl hodiny zasněženou krajinu a ještě později staroslavnou Kejslcou náves, kde prý za onolio času, jak Hájek vykládá, po svém, dosud zachovaném a bedlivě zacliovávaném zvyku Cechové bratrsky se klacky a kyji po-prali, takže hojnost kyjů po dlouhá léta zde se nacházela jakožto důkaz české svornosti a lásky. Na tomto místě vy-stavěna později vesnice, jíž od množství zde zbylých namlácených a přemlácených 1zyjit dáno jméno Kyje. Já nevím, jestli I-Iájelc nelže, ač tnne nělcteií známí ze společnosti přátel starožitností če

ských ujištovali, že přemnohá jejich bádání a pátrání Hájka znamenitě potvrzují, že by ale to mohlo býti pravda, to slovanská naše nátura potvrzuje.
Pěšinky na návsi, vedoucí od doleuí vesnice ke škole a od liospody Ice dvoru byly hoduě ucupány již z rána, ač v noci pripadlo liezky sněhu, avšak pěšinka od Gpěváčl:ovic ku krámku židovky Steinové byla udupána jako mlat. A jak by nebyla, když stará lpěváčková každé chvíle vyletěla, klusajíc jako poštovský liůl sem a tam, brzy pro špendlíky, brzy pro pentličky, brzy pro krajky a podobné trety, lcterých IXlarjána l: svému uevěstinskému vystrojení poti-ebovala.
Ale, Marjáně všechna čest! Pospíšila si se strojením jako žádná jiná. Vstala o čtvrté ráno, ač po celou noc ol:a nezamhoui-ila, a o osmé již byla hotova. O pů1 deváté pi-išel Cvan.ard, vystrojen v nejlepších svých šatech, maje buclatou tvář červeňoučkou a hlaďoučkou »jako muuzemličku«. rakové svědectví tnu o té tvái-i vydala nastávající jeho tchyně, a to byla věru od ní pochvala veliká.
Kajka již tu byl di-íve a posiloval se ua své říkání a zpívání jitrnicemi, jichž měl pi-ed sebou jako slámy. Ale nebál se jicll. Udatně do nich píchal a sekal, a dvě z opatrnosti zabalil si do šátku, aby nilcdo neviděl, hodlaje si pozdě i na nich pochutnati. Také ostatní host pomalu se scházeli, ovšem že ti vzdálenější; ti bližší dle starého zvyku čekali, až Kajka pro ně pi-ijde, a ten, po-