— 2 —

k nám více blížil Bůh, jemuž se má ta čest prokázati. Pozornost se probouzí a soustřeďuje, mysl se povznáší. Kněžstvo pěje střídavě verše Benedictus tempem o mnoho pomalejším a slavnostnějším. Každý verš přibírá i initium. tonu žalmového. Všecky tyto výjevy znázorňují nám sbory nebeštanů před trůnem Božím stojící a chvály jeho prozpěvující. Jim máme se zevně i vnitřně podobati. Poliuuti slyšíme tu slova: »in sanctitáte et justítia coram ipso«. Leč my, ještě vězíme ve tmách toho světa a v stínu smrti. I to se zde vypodobuje. Po každém druhém verši uhasíná se jedna svíce na oltáři, a i lampy po kostele shasínají se. Potom volá se: »Illumináre his, qui in teuebris et in umbra mortis sedetrt«. Když Benedictus uleončen, opa-kuje se Antiphona, při níž se ještě jednou mihne v duši obraz zrádcův, a poslední svíce na vrcholu trianglu před-stavující Krista Pána odnáší se pryč, a skrývá se pod oltář. Pamatuj, jak shaslo Světlo na l,zříži!
Usmrcení Ježíšovo byl nejčernější skutek, kterého se člověčenstvo dopustilo. Slunce se zakrvlo. Tma obklíčila všecku zem. Hrůzou všecko pod křížem stichlo. Mnozí bili se v prsa. V tom mrtvém tichu, v němž se ob čas ozval praskot skal, Bůh pronikavě mluvil v srdcích nevděčníků. Jen ně]colilc úst odvážilo se promluviti s žasnoucí přírodou: »Jistě Syn Boží byl tento!<< Byla to slova, která bezděky se vydrala ze sklíčených útrob. Vyřkli je rtové pohanští, kteí-í2 neměli ještě ani potuchy o tom, proč se všecko dálo, proč tento Syn Boží měl tolik trpěti, proč Bůh všecky ty tresty shrnul na Syna, proč se Syn tomu podrobil. To hluboké tajemství bylo u vědomí jen několika málo duší. Ale již od té doby mélo býti hlásáno v celém světě, 2e: »tak Bůh miloval svět, že Syna svého jednorozeného dal« (Jo. 3, 16.), a že Syn Boží »ponížil sebe samého, učiněn jsa poslušným až k smrti, a to k smrti kříže«. (Phil. 2, S.).
"Zajisté nejtklivější událost přivádí se nám tu na pamět a činí se to opravdu způsobem velmi pohnutlivým. Svatá liturgie rovněž pronikavě mluví k srdcím věřících. Když dozní poslední slova Antiphony, všecko se slcroušeuě vrhá na kolena. I velepastýř opouští svůj trůn a tiše ubírá se s kněžstvem svým před

oltář, kdež se na kolenou koří umučenému pro nás Kristu. Hiuboké ticho ovládne svatyni, až zavzní zvuky uchvacujícího zpěvu: »Christus factus est,<. Těžko věru vypraviti, co se děje v mysli a co cítí ten, jenž se spolu s Církví ve zbožné rozjímání poliřížii, a jenž i duchem tam pod kříž Páně zalétl. Liturgie i zpěv zápasí o srdce jeho, snažíce se násilím je odervati ode světa a unésti k Bohu. Jímavějších okamžiků, vyjímaje jedinou adoraci kí-íže o Velký Pátek, neuí v liturgii; úchvatnějších zpěvů nad tento, a následující po něm »Miserére«, není na světě. A tu nesnadno, neir.ožno popisovati, co lze jen v srdci cítiti.
Zpěvy ty pocházejí od mistrů starých, jicliž mysl skutečně shůry ozářena byla, aby plody jejich na vždy uchvacovaly mysli lidské a povznášely je k oněm vý~inám, Icde pějí sborové andělští. Svrchovaně 1a•ásné a tklivé ty zvuky jakoby ani nebyly odtud z dola, vnucují přesvědčení, že jsou duchovně odposlouchány od svatých kůrů nadhvězduých. "ryto nad míru vzácné po-klady, které Bůh již před včlcy církvi své k potěše s nebe seslal, bývaly dříve úzkostlivě uchovávány a přednášeny jen pí-i obřadech, které konával sám náměstek Yáuě sv. Otec v Římě. A vždy budily největší pozornost, tak že z celého světa přicházeli liorliví věřící a hudební znalci na sv. týden do Ríma, aby mohli ty skladby slyšeti. Ano v takové vážnosti bylo na př. \llegri-ho »lliserere«, že bylo církevním trestem bráněno provozování jeho na jiném místě, aby snad to podivuhodné dílo nebylo porušeno neb ztraceno.
Přihlédněme nyní blíže k těmto perlám církevní hudby. Máme tu nejprve G. O. Pitoui-ho »Christus factus est«. Velemohutná a ve všech částech svých mistrovsky sestrojená ta skladba jest bohužel širší veřejnosti málo známa. Kéž toto upozornění přispěje k tomu, aby se jí věnovala pozornost podle zásluhy. Dělí se ve tí-i části, z nichž každou se může ulzoučiti, jak toho žádá liturgie, která prvního dne říká slova: »Christus factus est pro nobis obédiens usque ad mortem« ; druhého dne pí-idává »mortem autem crucis« ; a třetího dne slova: »propter quod et Deus...« etc. Jediná nepatrná odchylka, která se v skladbě vyskýtá, jest, že čte místo »dedit« slovo »douávit«, což ovšem na stejno vychodí.