-94

skladby Zeliukovy, i můieme ji bez přehánění pro-hlásiti za velmi cennou práci piíležitostnou. Sloh skladby je prostý, průzračný, celá práce vyniká bohatostí oněch roztomilých motivků, které bezděky vkrádají se dobou vánoční v mysl dětí i dospělých.Lelinlca tyo motivky podrobil místy důkladnému propracování. Pováživše, jak nevděčný úkol, psáti prostě a piece cenně v tomto genru, aby věc vyhověla požadavkům širšího publika, jehož vkus až do posledních dob po celém světě hudebním kažen byl textem i hudbou bezcennými, triviálností svojí chrám Boží znesvěcujícimi +,pastorálkami českými«, pováživše to vše, musíme Zeliukovi vysloviti z pina srdce své uznání. Vánoční zpěvohru jeho nazvali bychom moráluim praskačem na všeliké ty piátely našich oblibených zbožných (!) a vánočnich: Vstávej, janku ...« Ano, vstávej, a uč se od Kováře ušlechtilému textu bez těchto hospodních piívěskův a uč se od Ze-linky rovněi ušlechtilé vánoční hudbě. Již klidná roztomilá předehra ku zpěvohře a po ní následující průsvitná tiičtvrtečním rytmem se nesoucí píseň pastýřův naladí vánoční mysl dospělou i srdéčko mladé. Po té účastni jsme rozmluvy pastýřův, kterouž Zelinka dílem ve formě pisně propracoval, dílem i formou recitativu opatřil.Lde ovšem na• skytla se skladateli, hledě k tomu, ie úlohy pastýřů mohou spočívati také v rukou a hrdle maličkých, obtíž, obléci nevinný recitativ v kabátec rhytmický. Prosa mluvená skoro lépe se nám za-mlouvá a jest také upotřebená všude, kde toho věc vyžaduje. Roztomilé rozmanitosti dodává piedehře následující sbor výrostkův, nastupujícich živým motivkem kiepkého úvodu. Překročili bychom meze sloupcem listu nám vykázané, rozebírajíce

dále tyto jednotlivosti. Nevíme věru, co dříve máme vytknouti, zda poetické »andante idyllico« ze vstupu jednání prvého i »sbory andělské« (gloria a ukolébavka) za scénou, či vhodného použiti naší velebné staročeské: „Narodil se Kristus Pán«, na jejíž motivu zbudován sbor konečný, či snad ně• které z čísel ostatních. Vše je zdařilé, dětinsky prosté a přece formou vyhovující.
Z dosavadních představení Zorou« pořádaných připadne jistě palma vítězná „Vánoční zpěvohie«. Nepochybujeme, že obecenstvo naše napiní dům do posledního místa; vždyť tklivou vánoční poesií vánoucí čarokrásnou skladbou tak rádi dáme opiádati svá srdce, a byť i stříbro krylo hlavu, duše stává se vždy dětinsky prostou pii zvucích dojemných, bluboce vzrušujícich melodií vánočních. Ale ještě jiný důvod velí nám dostaviti se a přispěti skrovnou hřivnou. Jeť výtěžek z představení věnován chudým školním dítkám, těm ubažciun, kteři tolik důvěry chovají v šlechetná srdce dobrodinců, že i jim dostane se štědrých dárků od Ježíška. A kdo by mohl zůstati vůči našim maličkým zatvrzelým? I{do by neslitoval se nad bídou a utrpe• ním těch, Icteií jii v nejútlejším věku snášeti musí bolestný osten nezaviněné chudoby? Vzhůru srdce lidská! Učiňte dobrý skutek a až Vám zitrazapěji sbory čarovnou piseň vánoční, jei sálavým teplem napiní nitro vaše, vzpomeňte, ie skromným dárkem, jehož jste nepostrádali, piispěli jste mladým churl'asům, aby se stejným zanícením v piedtuše štědrého večera obdarování mohli se těšiti z pří-chodu Ježíškova a zapěti si krásný hymnus +,Na-rodil se Kristus Pán!« — Nechť tedy zítra divadlo naše uzří tu velkou činorodou lásku naši k chudým dětem, lásku, jei divy tvoří.«

FEI.JILLETON.
Z M Ý C H :L= A M Ě T 2_
Cyrillistům pro radost napsal Dr. Rudolf Horský. (Pokračování.)

Pan učitel vyslechl pozvání Kajkovo, ačkoliv znění jeho již ode dávna od slova k slovu znal. Universální pro celé okolí tlampač Kajka totiž jinélio zvacího formuláře neuměl, a pan učitel, bývaje dle tehdejšího zvyku zván ria každou jen trochu onačejší svatbu, slyšel Kajkův sermon každého roku několikráte.
»No!« zamlaskl pan učitel spokojeně, když byl Kajka s řečí svou hotov, a lově v kulaté sandavice, která byla o něco málo menší než hodná čepice, vydatný šňupec, pravil: »Vyi•idte vzác

ným snoubencům, že za pozvání pěkně děkuju a že přijdu.« Šňupnuv si hezky hlasitě, vytáhl z kapsy několik šajnů a podal je Kajkovi, který poděkovav obvyklým: »Pán Bůh rač zaplatit a na-dělit,« rozvázal svazky svého jazyka a začal vykládati, že také slíbil pi-ijíti pan farář i pan správce; panna Verunka z fary pak slíbila, že přijde vařit.
»Aaaa!« pochvaloval si pan učitel, »tot zplesaj naše kosti ponížené, exultabunt ossa humiliata.« Panna Verunka požívala totiž daleko široko slávy jakožto znamenitá kuchařka a pan učitel byl