1893. Ročník XX.

YR I LI~
ČASOPIS
hro katdlickoll 1111(1bll hosNr tljon
v Čechách, na Moravě a ve Slezsku, zároveň
ORGrAX 0UM JEnXOxY CYR=SU.
Majitel, vydavatel a redaktor:
F. J. LEHNER.	Číslo 11.

~r ~ nllll IIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIII 111111 1111111 I I I I III I I 1111111 IIIIIIÍIIIÍI111111IÍIIIIIIIIIIIIIIII IIIIIIIIIIIIIIIIIIII~IIIIIIIIIIIIIIIIIII IIIIIIIIIIIIIIIÍIÍIÍIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIifIIIIIIIIIIIIIIiIIIIÍIIIlÍ1111ÍIIlÍIIIÍIItIÍt1111111111ÍII111111Í111c;
Sedmé exercicie Cyrillské.
Zásadg, dIe klcrgeh Ize 8 prospěchem pěstovati obecnou píseň chrámovou.
1'roslovil Clemens Kuffner. (Dokouáeui.)

Ale poněvadž se to pi•íčilo přirozenosti, řekněme lépe duchu jazyka, a poněvadž nebylo lélzařů k této chorobě, vyvinul se nad to i jiný zlořád, totiž falešné ozdoby, které povstávaly rozváděním jednotlivých not melodie. Přirozenost totiž nutila k hybnějšímu zpívání a vypliiovala mezery loudavosti ledabylými přívěsky. Místo:
Bo- že před Tvou ve - leb	no . stí
zpívává se zde onde:
Bo - že	před Tvou ve - leb - no - stí
atd. Tak se namnoze pěkné písně bez-cenně obohatily kudrliukami, kteréž mnoholetým užíváním přely ve zvyk a staly se jaksi pojmem krásy. Následkem tolio se počaly písně i takto skládati. Tak se vyvinul falešný vkus.
L toho je zračita naše úloha: Musíme původní melodie vyprostovati z tohoto rumiště falešných ozdob a českému zpěvu původní hybnost a život vrátiti. V tom se nedejme másti žádnými svůdnými námitkami.

Když Cyrillista zavádí přesné písně na osadě, potkává se často s prudkými výčitkami. Lidé říkávají: Vždyt to nemá žádné melodie, co je to proti starým písním, při nichž srdce skáče.
Předně: Srdce lidu skáče při takových písních ne vždycky zbožností. To si, Cyrillisto, pamatuj, abys se nedal takovouto řečí oblouditi.
Za druhé: Musíš dáti písně své před-nášeti plynně, hybně, aby se melodie jejich ukázala, a tím hned z předu podobným výčitkám nadskočíš. Tím způsobem přivedeš znenáhla osadníky ku lepšímu vkusu.
b) Leč duch jazyka žádá i správnější výslovnost ve zpěvu, než s jakou se ještě skoro všude potkáváme. Správná výslovnost pak se ukazuje nejvíce v šetření pravé přízvučnosti. Zpěv jest vzletnější mluva, proto se i zpívati musí tak, jak se mluví. A my, v řeči nevyslovujeme všecka slova a slabiky stejným způsobem. Některá slova ve větě a ně-]cteré slabiky v slově označíme důrazněji. A toto znatelnější označení jmenujeme přízvukem, jenž jest buď větový neb myšléukový a slovný. Přízvulcování dlužno tedy šetřiti ire zpěvu. Přízvuk zamezuje monotonii a stává se duší