77 —

obecné písni. Totéž platí o všech obřadecli a funkcícli, které předepsaný zpěv má činiti slavné. Jest to zajisté přirozené. Nebo, jakkoliv by bylo žádoucno, aby všechen lid v chrámě před-nášel zpěvy obřadní, přece namnoze jest to nemožno pro veliké a nepřekonatelné obtíže s tím spojené. Massy lidu nejsou s to, aby se vycvičily v tolikanásobných zpěvech a k tomu i v řeči latinské, k~eráž jest zde kvůli všesvětové jednotě předepsána. Může se tedy zpěv lidu poliybovati pouze mimo hranici bohoslužby slavné.
Ale tu si nikdo nemysli, že obor zpěvu obecného jest úzký aneb že ani nemá býti slavný. Obor ten jest zajisté takový, že ředitel kůru, bude-li chtíti obecný zpěv pečlivě pěstovati, bude míti na celý život piné ruce práce a nikdy nebude hotov. A co se týká slavnostnějšího, vzletirě:jšího výrazu obecného zpěvu, ani tu není zpěv ten v ni-čem zkrácen. Vždyt muže ředitel kůru pěstovati v mezích liturguí a důstojností vytčených i vícehlasý obecný zpěv a třeba i s průvodem nástrojů, jen když z mezí těclrto nevykročí.
Pohlédněme jen perspektivně v ten obor. Máme tu: všecky tiché mše sv. na všecky dny i na největší svátky, tiché mše sv. zádušní, tiché mše rorátní. Již to jest ohromné pole. Dále zpěvy před a po bohoslužbě, před a po kázaní, zpěvy k odpoledním pobožnostem, vyjí-maje slavné officium: litanie, žalmy, zpěvy ku kí!2ové cestě, k růženci, zpěvy k processím, při nichž se nenosí velebná Svátost, tedy hlavně o křížových dnech a poutích, a veliké množství příležitostných zpěvů. Neuuavný ředitel kůru, po-hlédne-li na toto rozsáhlé pole, shledá v něm příležitost k nepřetržité povznášející práci.
Ale ještě k jednomu zákonu církevnímu bycli rád obrátil pozornost. jest to onen zákon, který nám zapovídá mezi mší sv. zpívati jiné písně leč takové, jejichž jednotlivé strofy k jednotlivým částkám mše sv. připadají. Vznešenost oběti mešní jest taková, že mysl naše nemá se při ní zabývati ničím jiným a tedy se od ní odvraceti, což se stává písní nemešní. Náš Cyrillský plulo od-stranil již tak mnohý zlořád v této pří-čině zavládlý, on se zajisté i dále bude

všemožně přičiňovati, aby tento zákon církevní všude byl zachováván.
Souborně tedy řečeno: Chceme-li svou ideu uvésti v skutek a opravdu zvelebiti obecný zpěv chrámový, ustanovme se pevně na tom, že jej budeme pěstovati v ducliu církve, aby se hlavně docílila jednota všech. To se nám po-daří, když budeme vybírati neb skládati melodie chorální, když budeme dbáti důstojnosti slov a myšlénelc a když ne-vystoupíme nikdy z mezí zákonem církevuíui obecnému zpěvu přiřlcuutýcll.
Oddělení II.
Ale již jest čas, abychom spěli k druhé věci. Uskutečnění naší idey nepřekážela dosud jen nesjednocenost, ale také velmi skleslý vkus lidu. A tomu rovněž cliceme odpomoci. Nejlepší a nejpřiměřenější cesta k tomu jest pěstování obecné písně v duchu jazyka českého, ve kterém se zpěv ten koná.
Co jest to duch jazyka? Jsou to vše-obecně uznávaná pravidla, dle nichž se jazylca přirozeně užívá, a dle nichž se jazyk stále výše vzdělává. Pěstovati píseň v duchu jazyka, jest dle pravidel jazykových odívati slova melodiemi a dle těchže pravidel i zpěv přednášeti. V obém se zajisté za dřívějších dob chybovalo, a proto vkus tak značně po-klesl.
a) Podívejme se především k melodiím. Staré památky svědčí, že zpěv český býval syllabický, t. j. že na jednu slabiku pí-icházela z pravidla také jedna nota, řídčeji více not. A tu přirozená krasochut vyžadovala, aby jednotlivé noty, které se staly břemenem slabik těžkopádnými, rychleji za sebou následovaly, aby se talc střídavostí not za-mezila monotonie a aby se melodie zřetelně vynořila. To dodávalo českému zpěvu zvláštní živosti a příjemnosti. Zpěv náš býval hybný, čiperný, čilý. Jediný pohled na Rorate a na staré české chorály nás o tom přesvědčí. Až přišla doba národní zemí-elosti, která jako na jiné věci, tak i na tuto přednost zapomněla a které se uzdálo, že vážnost záleží snad pouze v zdlouhavosti. Ťivý přednes proměnil se v šosácké loudání, jakoby zbožnost nesměla se voLiěji vznésti; jedna slabika podobala se druhé.
(L'okračování.)