-76

tří věcí neodvrat očí žádný Cyrillista, nechceš-li, aby se stala činnost tvá hyperbolou.
a) Zpěv lidový církevní jest bratrem zpěvu liturgického: má tedy míti jeho podobu; to jest jeho melodie mají zníti chorálně; ue že by měly býti vybírány neb skládány jedině v chorálních toninách, ale aby myly charakter pravého zpěvu clirámového, jenž má s chorálem vždy něco společného. Píseti, jejíž melodie není s chorálem uijalc spříbuznčua, jest světská a nehodí se k oslavě Boží. Zde právě musí jemnocit každého z nás rozeznati melodie světské od chorálních a chorálu obdobných. A o to není velká starost. Cyrillista, který se často obírá chorálem liturgickým, rozezná to na první poslech i třeba bez obsáhlejší a hlubší znalosti chorálu. Jeho uchu vy-tříbenému neujde cizorodý živel a byt se sebe zbožnějším býti zdál a sebe více se ukrýval. Komu by však se ta věc zdála býti nesnadnější, tomu podáme jakýs takýs národ, dle kterého lze v nejčetuějších případech poznati, která melodie jest jen svétslcá. To se dá arci říci jen ve všeobecnu. Nejčastěji .-y-klube se z melodie zdánlivě nábožné světská, hrajeme-li ji neb zpíváme rychlejším tempem. Tu se světské motivy a myšlénky z těžka dají zapříti. Brzo pocítíme její příbuznost s některou písní ze světa. `Tak jako, když do klavíru jiným nástrojem hrajeme, ozývají se jeho struny, jakmile za,,-zní jejich vlastní ton, tak jest to i zde. I v mysli naší ozve se brzy melodie nčl:terého světského zpěvu, s kterým domnělá píseň nábožná bývá spříbuznělá. Někdy dokonce zrychlené tempo písně oddá nám melodii čistě sl:očnou, tak: že by se beze všeho podle ní tančiti mohlo.
Tímto způsobem vychází nejčastěji na jevo, že skladateli tanul na mysli motiv zhola obecný, který jen volnějším tempem byl učiněn zdánlivě vážným. Jiné písně, zvláště kvartetuí, při-pomínají bezděky zpěvy divadelní. Nejnebezpečnější ale úskalí, o něž se nejčastěji rozbíjí cudný zpěv chrámový„ bývají písně sentimentální, které líčidlem falešné zbožnosti budí jen city světské. Ty se rády vymykají z jednoduchého a prostého roucha zpěvu chrámového a odívají se v roucho přepjaté a nepí-irozené. Jejich charakteristikou bývá sladkost k získání obliby přehnaně nastrojená aneb tony, motivy a akordy

přepjatě zádumčivé, ba až zoufalé. Vitbec pí-esládlé aneb tuze truchlivé melodie bývají vždy podezřelé, a proto si dá Cyrillista bedlivý pozor, aby takové ptactvo ze svého revíru vypudil. Přesládlost a přepjatost jest mez, za kterou začíná triviálnost.
L) O důstojnosti myšlénel: a slov obecné písně se nebudu mnoho šířiti, abych zbytečně neunavil vaši trpělivost vypravováním věci, kteráž se rozumí sama sebou. llůstojnosti chrámové písně jsou na újmu nejen slova i) sprostá neb taková, která budí pohoršení a smích, ale i všecka 2) slova a myšlénky, které se nesrovnávají bud s pravověrností neb pravdou; 3) myšlénky nejapně, přepjatě neb naivně vyjádřené; 4) dále písně skládané rukou neumělou, pouhé rýmo-vačky, písně, které nemají aspoň příbližně správné metrum; 5) potom slátaniny, nesmysly aneb my~lénky čistě světské, které mysl k Bohu nepozdviliují, 6) pak písně sentimentální a i 7) jistý druh písní, které bycli nazval iuterkonfessionelní, deistické, t. j. takové, které by mohl tak dobře mohamedán jako katolík zpívati. V příčině těchto posledních mohu uvésti, co dí sv. Bernard (Serm. 15. supr. Cant. circ. med) : »Si scribas, non sapit mihi, nisi legero ibi Jesum. Si disputes aut conferas, non sapit mihi, nisi sonuerit ibi Jesus.« Každá píseň, poněvadž jest modlitbou, má se jako tato díti ve jménu P. Ježíše.
c) Ještě si připomeňme zákon církve, který stanoví lidovému zpěvu meze, což jest pro nás také veledůležité. Provinciální synoda Pražská z r. iMo (III. 4.) dí toto: »Zpěvy posvátné, složené v řeči mateřské k menším slavnostem a denním pobožnostem nejen dovolujeme, ale toužebně přejeme, aby spojenou péčí pastýřů duchovních a ředitelů kůrů v lidu pěstovány byly.« Obecné písni tedy přiřknut jest rámec menších slavností a každodenních pobožností. To jest ovšem zase všeobecně řečeno. Ale kdo poněkud vnilcl v ducha liturgie, tomu jest slovo »menší slavnost« zcela jasné. Menší slavností rozumí se bohoslužba méně slavně konaná. A méně slavnou jest bohoslužba tenkrát, když orgánům bohoslužby není výslovně předepsán zpěv. Neb krom assistence a některých jiných věcí jest to hlavně liturgický předepsaný zpěv, který činí bohoslužbu slavnou. Na př. o zpívané mši sv. jest zpěv přede-psán i knězi 1 kůru; tam tedy není místa