74 —

vyniká výtečnou akustikou, která rovněž pi•ispěla ]c výsledku tak: vzornému.Luělo vše tak, jalo i•editel při pečlivých zkouškách se sborem ustanovil.
Z kostela šlo se přímo do místností

Jednoty, kdež nadšený Cyrillista, C 1 e-m e n s K u f f n e r, kaplan z Oi•ecliu, pro-slovil pi-ednášku svou »O písni obecné«, jalo tuto následuje.

Zásadg, dIe kterých Ize s prospěchem pěstovati obecnou píseň chrámovou,
Proslovil Clemens Kuffner.

Přístup.
K Cyrillským exerciciím rádi pi•icltázíme. Jimi naskytá se nám ob čas pi•íležitost, abychom si mezi jiným sdíleli své zkušenosti, jimi se k novým pracím povzbudili. K tomu chci i já dnes pi•ispěti. Proto si dovolím promluviti ně-kolik upi•ímných slov o zkušenostech, které jsem nabyl pěstováním obecné písně chrámové, čímž podám velectěnému shromáždění několik rad a pokynů, ku kterým mne bedlivé pi•emýšlení pi•ivedlo. O to ostatní, totiž o potěšení a povzbuzení, se již mnohem lépe než já postará tento slavný sbor, jenž se s uznání hodnou horlivostí a ochotou uvolil po-dati na konec praktický doklad mých slov.
Pi•edmluva.
Podkladem a lilavním podnětem a povzbuzovatelem lidského snažení jest idea. V pi•íčině obecné písm chrámové leží také nám Cyrillistům 1)ied očima idea, kterou bychom rádi viděli uskutečněnu a ku které dle sil svých pracujeme. Idea ta jest náležitá oslava Boží zpěvem lidu dle lidské možnosti diistojně vypraveným, a zvláště jeduotuým, to jest, jak možno všude stejným.
Vzorem, dle něhož se utvoi•ila idea naše, jakožto společnosti Cyrillské, jest idea zpěvu liturgického, důstojného a veskrze jednotného, idea, kterou církev ve velkém pojala a kterou všude uskutečňuje skrze své orgány a namnoze také skrze ruce naše. Jednotný a důstojný jako chorál cliceme učiniti i zpěv našeho lidu po clirámecli naší vlasti.La tou ideou se nesou naše mysli, za ní i naše lopotné práce.
Leč kterak odpovídá slcutečnosť naší dosavadní práci? Zde jest stanovisko našeho stesku. Nuže, posteskněme si! Co vidíme? Na místě jednoty vidíme nejčirejší rozrůznění. V české provincii církevní není dioecése, ale ani jediného vikariátu, v němž by panovala nějaká shoda a jednolité pěstování zpěvu lido

vého. Bratrstva literácká, druhdy u nás sličně kvetoucí a jednotnost pěstující, namnoze uvadla a nově zřízeuýcll jest velice málo. Nemáme dále všeobecně zavedeného jednotného zpěvníku, jenž by církevní vrchností byl nejen schválen, ale i pro všecky ustanoven. Vedle velkého svato-Janslcého kancionálu koluje po našich osadách množství nejrůznějších zpěvníků, kuili modlitebních s pi1pojenými zpěvníky, soukromě vy-daných otisků písní a j iuých rulcopisnýcli polcladii, a tím vším množí se jen ne-určitost a ničí se jednota. Proto díl n: neodhodláme-li se k nějaké sjednocenosti, která jest podmínkou polcroku, slclesne zpěv lidu na stupeň ještě nižší právě pro to úžasné množství zpěvníků, které působí zmatek.
Pohleďme, co vidíme místo důstojnosti zpěvu? "Tu bolest naše ov~eni do-stupuje k svému vrcholu. Pi-es všecko naše vynasnažení shledáváme poi•ád vkus lidu hluboce skleslý. Lid náš, zvláště venkovský, oblibuje si až na malé výjimky poi•ád ještě v písních, které svými melodiemi a částečně i svým obsahem stojí v piImém odporu s důstojností 13oží oslavy: melodie nejlehčí, ponejvíce sentimentální, často úpiné světské. Slova naivní, rovněž sentimentální, myšlénky všední, nepovznášející, někdy i urážlivé, formu neladnou, pi•ízvuk falešný. Já tu ovšem mluvím o vkusu lidu, k němuž ještě nezalétlo seménko ušlechtujícího Cyrillismu, a jehož jest ještě po venku veliká většina. Pozorujme jev takový lid, k jakým písním sáhne, když si někdy sám o své íijmě písně volí, kdy si tedy vybírá, co jest mu jaksi nejmilejšlho, z čehož se pak může souditi o jeho vkusu. Na pi-. o poutních processích, kdy pi-edzpčvák vyšlý z lidu vybírá písně podle jeho obliby. Jalcé to bývají písně, jakých melodií, myšlének, slov a formy ? Nepozorujeme-li tu vkus nejníže skleslý?
Ale takovýto vkus ozývává se jako stará zlá náklonnost i u lidí, ktei•í měli příležitost poznati již něco lepšího. Ne-