— 71 —

lebení služeb Božích, nežli zrušením bratrstev starodávných literátů latinských i českých, který odpočítává, kolik svící nejvýše smí v kostele hořeli, kulik zrnek kadidla smí se ua nejvýše spáliti, věk, který chtěl pozvednuuti blahobyt lidu zápovědí pohřbů v rakvích a nahraditi je pohřby v pouhých pytlích, ten ovšem nemohl jinak, nežli také ve svém smyslu předělati hudbu a zpěv kostelní.
A tak i učinil. Místo vážných, velebných, uměle k nebi se nesoucích nápěvu ai českých, ai latinských, nastaly kroucené melodie, místo nápěvů zbožných světácké, místo chorálních takové, které přímo tanečním se podobaly. Zpěv sám se ztrácel a místo jeho zaujaly nástroje, čím hlučnější, tím lepší. Samy varhany, ostrými a ki iklavými mixturami vyzbrojené, staly se nástrojem hrozným, který po případě dosti sily měl zakřiknouti, přehlučeti nepovedenou produkci ostatních nástrojů. A což ta slova, která skrze ten plul: tu a lam nesměle vyznívala: To již nebyly modlitby, jak je církev ustanovila, ale jen jednotlivé výitatky z nich, jalo tomu neb onomu skladateli se hodilo. Skladatelé byli nad církev : oni měli moc její Credo zkomoliti, a nikdo nesměl, totiž neopováiil se líci, že tak se díti nemá. Což divu, že potom liejN-elebnéj.sí úkon církve, mše svatá, a sice zpívaná, stala se koncertem, po piípadě zkaženým koncertem, kde již ne modlitba církve byla uměle Bohu přednášena, ale kde mezi hluk mnohých nástrojů zaznivala zkomolená slova neb výkřiky několika málo zpěváku nebo zpěvaček doposud zbývajicích.
A chcdši, méně ubsazené chury? Dřlalu se, co se dalo: regenschori hrál varhany, jeho pomocník housle, nčlaký lto,:h sekund, a dceruška zpívala: 4 lidé, po případě i jen tři to odbyli. A když aut tu nešlo a měla přece býti zpívaná mše svatá, inu snadná pomoc. Udělalo se to, jako se dělávalo v krajích, ]:de nebylo dosti katolických křesiauů: lid zpíval píseii českou a lrnčz zpival stoje Sanctus a Pater nosler latinsky.
Ješté že lid náš je tolik zpěvu oddán ! Toho nebýti, b}-ly by chrámy věču& lichými místy se staly. Ale lid, kterému se nedustávalo vedení ve zpěvu, předělával si zpěvy staré a tvořil nové tak, že brzy také ty písně české byly vším jiuým,nežli zpěvem opravdu umělým a posvátným,
Illustrací k těmto slovům mohly by býti na př. písně, které mají úpiný světský nápěv, anebo z latinských prací nešpory, které v letech ještě tohoto století Su.—6o, složil jeden regenschori již-nich Čech, a ve kterých každý ialm, ovšem ne-úpiný, má nápěv dle národních písní: na pi-. »D) xlt Dominus,, jako »Nepůjdu domů,<,
Doba úpadku takového ovšem netrvala všude stejně dlouho, někde spíše, jinde později poznali, že timto způsobem se služby Boží nezvelebuji, lid k pobožnosti nevede, Bůh náležitě nectí.
Ale nebylo pravidla, ukazatele, cesty, kudy z toho ven. Až schůze českých biskupův a před-

stavených církevních, čili provinciální synoda Pražská vydala nařízení o zpěvu a hudbě posvátné, kterážto nařízení dala začátek opravám.
Dle nařízení téch má býti vyloučeno ze zpěvu a hudby kostelní vše světácké, hlučné, nedůstojné. Zcela zřetelně označeny takovými intrády, prve tolik oblibené.
Nař izení tato ovšem ještě dala se různě vy-kládati a různě praktikovati — ale byla oporou pro ty muže, kteií usilovali o napravení. Mezi nimi v Čechách nejznámější jest Lehner, který jal se vydávati za tím iičelem hudební časopis, nyní »Cyrillu nazvaný, a zakládati jednoty zpěvácké, ('yrillskými zvané.
Jak si představují tito reformatorové chov dle zásad Cyrillských upravený?
'rakovým jej chtějí míti, jakým velí církev. Jsou to vlastnosti následující:
t. Chor Cyrillský Uud skutečným duplúkem oltáře, to jest, zpívej to, co velí zpívati knihy bohosluiebné, hlavně kniha mešni. Tedy : ne-zkracuj, nepievracej slova mše, nevynechávej, cu zpívati dlužno, a zpivej slova ona v pravý čas.
Zdali iny jsme tak činili? Většinou ano. Jen milo bylo případu, že jsme si dovolili úchylku, a to jen tehdy, kdy nebylo možno nacvičiti anebo upraviti, co vlastně zpívati se mělo. Každou ne. děli a každý svátek jsme zpívali, co missál před-pisoval: zaéátel: mše (tutroit), Kyrie, Gloria, Graduale, Credo, Offertorium, Sanctus, Benedictus, Agnus, Conuututio (verš po přijímání) a Pauge lingua vidy předepsané 3 sloky.
Co dalo tu práce a cvičení pochopí jen znalec a t ime všichni, kdo jsme se těch cvičení po cely rok účastnili.
z. Chor Cyrillský Uuc'i umělý m předná~ečem cirl<evních modliteb Církev sama vytvořila si dle starozákonných a starověkých zpiisobů zpěvu vůbec hned na počátku svém zpěvné způsoby vlastní, zvané chorálem. Chorál tento ozýval se hned za dob mučednických v katalcomUách, a církev ho nikdy od té doby úpině se nezbavila. U oltáie vůbec jiného zpěvu nepřipouští. Vedle chorálu a na jeho základě vytvořilo pozdější uutřní zpět vícehlasý Ull(r bez taktu určitéhu nebo na takty rozdělený, a připojilo k němu i hudbu, Také tentu zpěv i hudbu, pokud opravdu je umělá a šetří posvátného rázu kostela, dovolila, po případě i schválila církev. Pro lid samotný, řeči liturgické (latinské) neznalý, pak dovolila při mších tichých a jiných pobožnostech zpěv písní posvátných v řeči lidu, tedy u nás písně české, zase s tíni omezením, aby zpěv ten byl zbožný a jak jen lidu moiuo, umělý.
Co my jsme v tomto oboru vykonali?
Naše cvičení směrovala vždy k tomu, bychom zpívali co možná uměle. Musíme vyznati zde veiejně, že náš pan ředitel hudby jest této véci znal-